ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 березня 2021 року	Львів	Справа № 380/7296/20 пров. № А/857/1270/21	
Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі: 
головуючого судді                                                  Пліша М.А.,
суддів                                                                       Ніколіна В.В., Гінда О.М.,
розглянувши в порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 23 листопада 2020 року (головуючий суддя Лунь З.І., м. Львів) за адміністративним позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України про  визнання протиправною бездіяльність, зобов`язання вчинити дії,-
В С Т А Н О В И В :
ОСОБА_1 звернувся в суд першої інстанції з адміністративним позовом до військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України, в якому просив визнати протиправною бездіяльність щодо ненарахування та невиплати грошової компенсації додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2016 року по 2018 рік включно, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 31.05.2018;зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій у сумі 26690 грн. 58 коп. за період з 2016 року по 2018 рік включно; стягнути з військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки сплати належних йому сум по день фактичного розрахунку за період з 31.05.2018 по день винесення рішення судом з врахуванням вказаних у мотивувальній частині позовної заяви розрахунків.
Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 23 листопада 2020 року позов задоволено частково, визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2016 року по 2018 рік включно, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 31.05.2018. Зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 Національної гвардії України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2016 року по 2018 рік, виходячи з розміру його грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 31.05.2018. В задоволені решти позовних вимог відмовлено.
Не погодившись з таким рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 оскаржив його в апеляційному порядку в частині та просить змінити рішення Львівського окружного адміністративного суду від 23 листопада 2020 року в частині зобов`язання військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України нарахувати та виплатити грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2016 року по 2018 рік, виходячи з розміру його грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 31 травня 2018 року, зобов`язавши військову частину НОМЕР_1 Національної гвардії України нарахувати та виплатити грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій у сумі 26690 грн. 58 коп. за період з 2016 року по 2018 рік включно; та скасувати рішення Львівського окружного адміністративного суду від 23 листопада 2020 року в частині відмови у задоволенні позовної вимоги про стягнення з військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, ухваливши в цій частині нове рішення, яким стягнути з військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України середній заробіток за час затримки сплати належних сум по день фактичного розрахунку за період з 31 травня 2018 року по день винесення рішення судом з врахуванням вказаних у мотивувальній частині позовної заяви розрахунків.
В апеляційній скарзі зазначає, що пунктами 5, 6 розділу XXXI Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого наказом Міністра оборони України від 07 червня 2018 року № 260, встановлено, що військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), які мають право на щорічні додаткові відпустки відповідно до чинного законодавства України, виплачується компенсація за всі календарні дні невикористаної додаткової відпустки, яка надається в повному обсязі або пропорційно часу, прослуженому в році звільнення. Розрахунок грошового забезпечення за час надання щорічної основної відпустки з подальшим виключенням зі списків особового складу та грошової компенсації за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки здійснюється виходячи з посадового окладу, окладу за військовим званням, надбавки за вислугу років та щомісячних додаткових видів грошового забезпечення з урахуванням зміни вислуги років та норм грошового забезпечення, які військовослужбовець отримував за останньою займаною штатною посадою.
Абзацом 1 пункту 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100, встановлено, що обчислення середньої заробітної плати для, зокрема, виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки.
Довідкою про заробітну плату (грошове забезпечення, винагороду за цивільно- правовим договором) для розрахунку виплат за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням № 0610 від 19 червня 2018 року стверджується, що за період з червня 2017 року по травень 2018 року (12 місяців) сума його заробітку дорівнює 161415грн. 79 коп. Середньоденна заробітна плата за вказаний період становить 635 грн 49 коп.
Статтею 16-2 Закон України «Про відпустки» встановлено, що учасникам бойових дій надається додаткова відпустка із збереженням заробітної плати тривалістю 14 календарних днів на рік.
Відтак, за період з 2016 року по 2018 рік включно він має право на отримання компенсації за всі невикористані щорічні додаткові відпустки у сумі 26690 грн 58 коп. (14*3=42 сумарно дні додаткової щорічної відпустки, 42*635,49=26690,58), оскільки за вказаний період він мав право тричі використати право на додаткову відпустку тривалістю 14 календарних днів ( у 2016, 2017 та 2018 роках).
Апелянт вважає, що відповідач зобов`язаний здійснити доплату такої у розмірі 14501 грн 94 коп.
Крім того, апелянт зазначає, що суд при ухваленні оскаржуваного рішення мав можливість відповідно до п.п. 4, 10 ч. 2, ч. 4 ст. 245 КАС України зобов`язати відповідача нарахувати і виплатити йому грошову компенсації за невикористану відпустку з визначенням розміру такої, на чому він наголошував у позовній заяві. Однак, суд не знайшов підстав для визначення точної суми грошової компенсації за невикористану відпустку, вважаючи такий спосіб захисту неефективним на противагу «більш ефективному» способу, який передбачає зобов`язання відповідача самостійно обрахувати розмір грошової компенсації.
Також, апелянт зазначає, що згідно з ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Пленум Верховного Суду України у п. 20 постанови від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» зауважив, що установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини.
У разі непроведення розрахунку у зв`язку із виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню у повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. При частковому задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку той мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи.
Відтак, Пленум Верховного Суду України у цій постанові зауважує, що одночасне заявлення позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивача належним останньому сум, які йому не виплачено при звільненні, та про стягнення з роботодавця середнього заробітку за затримку проведення повного розрахунку при звільненні, є прийнятним та цілком підставним.
Аналогічна позиція викладена Верховним Судом у постанові від 03 жовтня 2019 року по справі №813/1180/18.
Окрім цього, Верховний Суд у своїй постанові від 19 грудня 2019 року у справі № 160/3470/19 виклав правову позицію, у якій зазначив наступне:
« 47. Як вбачається зі змісту рішення суду апеляційної інстанції, суд встановивши наявність між учасниками справи спору щодо розміру налеоісних звільненому працівникові сум, дійшов висновку про безпідставність застосування статті 117 КЗпП України. При цьому, проігнорував та не надавав оцінки положенню частини другої статті 117 КЗпП України.
48.          Виходячи з цієї позиції апеляційного суду наявність спору щодо розмірів (права) на отримання одноразової грошової допомоги взагалі виключає можливість отримання працівником середнього заробітку за весь час затримки належних йому виплат під час звільнення, що в свою чергу є хибним та безпідставним.
49.          З огляду на наведене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, оскільки фактичного розрахунку з позивачем відповідач не провів...»
Верховний Суд у своїй постанові від 10 жовтня 2019 року у справі № 826/4108/15 зазначив, що, враховуючи зміст статті 117 КЗпП України, яка передбачає відповідальність власника за затримку розрахунку при звільненні, підставою для якої є факт порушення власником строків розрахунку при звільненні та вина власника, Верховний Суд погоджується з висновками судів попередніх інстанцій щодо необхідності стягнення на користь позивача середнього заробітку за час затримки виплати належних йому при звільненні сум.
Верховний Суд у постанові від 22 листопада 2019 року у справі № 805/3385/16 дійшов висновку про те, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день його звільнення. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. В разі невиконання такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.
В поданому відзиві на апеляційну скаргу відповідач просив відмовити в задоволенні апеляційної скарги.
Згідно п. 3 ч.1 ст. 311 КАС України суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
Згідно ч.1 та ч. 2 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Заслухавши суддю доповідача, вивчивши матеріали справи, та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних міркувань.  
Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 у період з 2015 по 2018 проходив військову службу у Внутрішніх військах МВС України - Національній гвардії України. 31.05.2018 наказом командира Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України (по строковій частині) №111, старшого солдата ОСОБА_1 , звільнено з військової служби в запас наказом командира Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України від 31.05.2018 №60 о/с за п.п. «а» (у зв`язку із закінченням строку контракту) п.2 ч.5 ст.26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» та виключено із списків особового складу та всіх видів забезпечення. Однак, відповідач не провів усі необхідні розрахунки щодо нарахування та виплати компенсації за невикористані календарні дні відпустки, як учаснику бойових дій, передбаченої п. 12 ч. 1 ст. 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», за період з 2016 по 2018 роки.
ОСОБА_1 має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни – учасників бойових дій, що підтверджується посвідченням Головного управління Національної гвардії України серії НОМЕР_2 від 28.04.2016.
З огляду на вказане, суд першої інстанції вірно вважав, що при звільненні з військової служби у запас ОСОБА_1 мав право на отримання грошової компенсації за невикористану ним у 2016-2018роках додаткову відпустку, як учасник бойових дій, передбачену п.12 ч.1 ст.12 Закону  України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».
Судом першої інстанції вірно враховано, що ефективним способом захисту порушених прав, свобод чи інтересів позивача буде зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за період 2016 по 2018роки, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби.
Суд правильно вважав, що відсутні підстави для визначення конкретної кількості календарних днів (42 календарних дні), за які необхідно виплатити компенсацію, оскільки не переймає на себе обов`язки відповідача та не здійснює підрахунок кількості днів невикористаної додаткової відпустки як учаснику бойових дій. 
Відмовляючи в задоволенні частини позовних вимог про стягнення з відповідача середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок  при звільненні за період з 31.05.2018 по день винесення  судом рішенням, суд першої інстанції вірно врахував, що згідно із ч.ч.1, 2 ст.116 Кодексу законів про працю України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.
В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.
За приписами ч.ч.1, 2 ст.117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
З урахуванням наведеного, суд першої інстанції вірно вважав, що оскільки грошова компенсація позивачу не виплачена, у зв`язку із чим суд позбавлений можливості встановити день повного розрахунку, отже, позовна вимога у цій частині задоволенню не підлягає, оскільки заявлена передчасно та її вирішення в судовому порядку є можливим лише після фактичної  виплати позивачу сум такої грошової компенсації.
Виходячи із зазначеного вище суд апеляційної інстанції вважає, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, а рішення в частині відмови в задоволенні позовних вимог відповідає нормам матеріального та процесуального права. 
Керуючись ст. 243, ст. 308, ст. 311, п. 1 ч. 1 ст. 315, ст. 316, ст. 321, ст. 322, ст. 325, ст. 329 КАС України, суд, - 
П О С Т А Н О В И В :
апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 23 листопада 2020 року по справі № 380/7296/20 - без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.  
Головуючий суддя	 	М. А. Пліш 	
судді	 	В. В. Ніколін 	
 	 	О. М. Гінда