ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1467/21 Справа № 207/3324/17 	  	Суддя у 1-й інстанції - Погребняк Т. Ю. Доповідач - Макаров М. О.	

Категорія 5

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 лютого 2021 року                                                                м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого – судді Макарова М.О.         
суддів – Демченко Е.Л., Куценко Т.Р.
при секретарі – Керімовій-Бандюковій Л.К.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 24 вересня 2020 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання права власності на 1/2 частину житлового будинку та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на 1/2 частину спільного майна подружжя або відшкодування його вартості, -

В С Т А Н О В И Л А:

У листопаді 2017 року позивачка ОСОБА_2 звернулась до суду з позовною заявою до ОСОБА_1 , яку уточнила протягом розгляду справи, та в якій просить суд визнати будинок по АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , придбаною в період шлюбу, визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 .
Позов мотивований тим, що позивачка перебувала з відповідачем ОСОБА_1 в зареєстрованому шлюбі з 28 квітня 2000 року, шлюб зареєстровано у відділі реєстрації актів громадянського стану Дніпровської районної Ради м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області за актовим записом № 154. Від шлюбу мають неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . За період шлюбу подружжя за спільні кошти придбали будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 . Право власності на будинок було набуте на підставі договору купівлі-продажу, укладеного 11 вересня 2001 року, посвідченого Першою Дніпродзержинською державною нотаріальною конторою та зареєстрованого в реєстрі за №3-711. Договір купівлі-продажу житлового приміщення був оформлений на ім`я відповідача ОСОБА_1 . В ОКП «Дніпродзержинське бюро технічної інвентаризації» право власності на будинок по АДРЕСА_2 було зареєстровано на ім`я відповідача 03 грудня 2001 року. Подружжя постійно мешкали у будинку АДРЕСА_2 , але зареєстрованим у будинку був лише відповідач ОСОБА_1 . Подружжя вели спільне господарство, мали загальний бюджет і протягом всього часу проживання у будинку за спільні кошти власними силами всіляко поліпшували житлові умови, робили поточний ремонт у будинку, встановили автономне опалення, замінили дах у будинку, розпочали зовнішнє утеплення будинку пінопластом, замінили паркан тощо. Також, мали депозитний вклад у ПАТ «Банк Кредит Дніпро», який постійно збільшували за рахунок коштів із спільного сімейного бюджету, і який був оформлений на ім`я відповідача.
Однак, сімейне життя з відповідачем не склалось і 18 серпня 2016 року рішенням Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська шлюб було розірвано. Після припинення шлюбних відносин відповідач вигнав позивачку з дитиною із будинку, посилаючись на те, що він є єдиним власником житла, і позивачка була вимушена із сином переїхати проживати у квартиру своїх батьків. Протягом тривалого часу позивачка намагалась мирним шляхом вирішити питання розподілу нерухомого майна з відповідачем, але відповідач відмовляється в добровільному порядку виконати розподіл спільного майна подружжя у вигляді будинку, у зв`язку з чим позивачка вимушена звернутися до суду з даним позовом.
Відповідач ОСОБА_1 звернувся до суду з зустрічною позовною заявою до ОСОБА_2 , в якій просить суд зобов`язати ОСОБА_2 сплатити 1/2 частину витрачених коштів на автономне опалювання, встановлене в шлюбі, а також сплатити кошти, витрачені ОСОБА_1 на ремонт (поліпшення) будинку після розірвання шлюбу, а також за комунальні витрати на дотримання тепла в будинку.
Зустрічний позов мотивовано тим, що під час шлюбу з ОСОБА_2 03 вересня 2015 року було встановлено автономне опалювання за адресою АДРЕСА_3 на загальну суму матеріалів 23 809 грн, а також зварювальні роботи по установці газового лічильника газового котла, а також від`єднання від централізованого опалення на суму 6 800грн. ОСОБА_1 звертався до відповідачки, щоб вона відшкодувала йому затрачені кошти по чекам (накладним), а також за зроблену працю, але вона порадила звернутися до суду. Після розірвання шлюбу 18 серпня 2016 року позивач придбав шифер восьмихвильовий в кількості 150 листів по ціні 100 грн. за штуку у ОСОБА_4 , який мешкає за адресою: АДРЕСА_4 і зробив ремонт (заміну поверхні будинку). Ціна матеріалів становить 15 000 грн. Після придбання плаского шиферу в кількості 13 штук по ціні 2 860 грн і 14 швелерів по 2 метри за 2805 грн, а також в`їздні ворота з калиткою за 4 300 грн, позивач зробив огорожу маєтку з установкою в`їздних воріт. 
Крім того, в цей же період позивач зробив утеплення будинку, придбавши в магазині 100 м2 пенопласту, а також 30 мішків клею на загальну суму 3 940 грн. без оцінки зробленої роботи. 25.06.2017 року позивач придбав 2х контурний котел з 2-ма алюмінієвими батареями на загальну суму 10 400 грн., котел: 6900 та батереї за 3600 грн. Котел позивач встановив в іншій половині будинку, на яку претендує ОСОБА_2 . В той же місяць позивач зробив заміну залізних водяних труб на пластикові на загальну суму 3400 грн. Зазначені обставини змусили ОСОБА_1 звернутися до суду про стягнення коштів 1/2 встановленого подружжям автономного опалення в помешканні, де зараз проживає ОСОБА_2 разом із сином та матір`ю ОСОБА_5 за адресою АДРЕСА_5 . А також, стягнути або ж примусити виплатити позивачу затрачені на поліпшення житлового будинку, а також зробити оцінку зроблених робіт незалежним оцінювачем та витребувати з ОСОБА_2 оцінені кошти.
Рішенням Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 24 вересня 2020 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено та ухвалено визнати будинок по АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ; визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 ; вирішено питання стосовно судових витрат; у задоволенні зустрічної позовної заяви — відмовлено.
Рішення суду мотивовано тим, що спірний будинок придбано саме за договором купівлі-продажу, в період перебування сторін у шлюбі, а отже є об`єктом спільної сумісної власності подружжя. При вирішенні вимог за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про зобов`язання ОСОБА_2 сплатити 1/2 частину витрачених коштів на автономне опалення за адресою АДРЕСА_5 у квартирі її матері - ОСОБА_5 суд першої інстанції приймав до уваги, що вказана особа не є стороною у даній справі, а доказів того, що відповідачка ОСОБА_2 є власником вказаної квартири, суду не надано, як відсутні і докази набуття певним майном у вказаній квартирі (зокрема, приладів опалення) статусу спільного сумісного майна подружжя ОСОБА_6 , відповідно підстав для задоволення вказаних вимог у суду немає. У разі наявності підстав у ОСОБА_1 стверджувати, що ним понесені витрати на встановлення певного обладнання у зазначеній квартирі відповідні вимоги ним можуть бути заявлені в межах окремого позову до власника зазначеної квартири. 
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просив рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким справу за позовом ОСОБА_2 направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.
Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не повно з`ясував усі фактичні обставини справи та не дослідив і не надав належної оцінки наявним матеріалах справи доказам, не сприяв повному, об`єктивному та неупередженому її розгляду, а тому рішення суду не відповідає фактичним обставинам справи, є незаконним та необґрунтованим.
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, з наступних підстав.
Так, судом встановлено, що  станом на 11 вересня 2011 року, тобто на час придбання спірного будинку, сторони перебували у зареєстрованому шлюбі (а.с.8), від шлюбу мають повнолітнього сина. Шлюб між сторонами розірвано за рішенням суду від 18 серпня 2016 року (а.с.9).
Згідно листа ОКП Дніпродзержинське бюро технічної інвентаризації будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_2 (нині м. Кам`янське) придбаний відповідачем на підставі договору купівлі-продажу, укладеного 11 вересня 2001 року, посвідченого Першою Дніпродзержинською державною нотаріальною конторою та зареєстрованого в реєстрі за № 3-711, право власності на будинок по АДРЕСА_2 було зареєстровано на ім`я відповідача 03 грудня 2001 року. З матеріалів нотаріальної справи по факту придбання будинку (а.с.142-146) вбачається, що будинок придбано саме за договором купівлі-продажу, в період перебування сторін у шлюбі.
Задовольняючи первісний позов та відмовляючи у задоволенні зустрічних позовних вимог, районний суд обґрунтовано виходив з того, що спірний будинок придбано саме за договором купівлі-продажу, в період перебування сторін у шлюбі, а отже є об`єктом спільної сумісної власності подружжя. При вирішенні вимог за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про зобов`язання ОСОБА_2 сплатити 1/2 частину витрачених коштів на автономне опалення за адресою АДРЕСА_5 у квартирі її матері - ОСОБА_5 суд першої інстанції приймав до уваги, що вказана особа не є стороною у даній справі, а доказів того, що відповідачка ОСОБА_2 є власником вказаної квартири, суду не надано, як відсутні і докази набуття певним майном у вказаній квартирі (зокрема, приладів опалення) статусу спільного сумісного майна подружжя ОСОБА_6 , відповідно підстав для задоволення вказаних вимог у суду немає. У разі наявності підстав у ОСОБА_1 стверджувати, що ним понесені витрати на встановлення певного обладнання у зазначеній квартирі відповідні вимоги ним можуть бути заявлені в межах окремого позову до власника зазначеної квартири. 
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.
Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом сумісної власності подружжя.
Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України майном, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.
Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи цю норму права (статтю 60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.
Тобто критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя.
Згідно із ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
Відповідно до ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Як роз`яснено в п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним і поділ сумісного майна подружжя», до складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб.
У відповідності до абз. 4 п. 30 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року за № 11 при вирішенні спору про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, суд згідно з частинами 2, 3 ст. 70 СК в окремих випадках може відступити від засади рівності часток подружжя, враховуючи обставини, що мають істотне значення для справи, а також інтереси неповнолітніх дітей, непрацездатних повнолітніх дітей (за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування). Під обставинами, що мають істотне значення для справи, потрібно розуміти не тільки випадки, коли один із подружжя не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї, але і випадки коли один із подружжя не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку чи доходу (ч. 1 ст. 60 СК).
Отже, враховуючи наведені вище вимоги закону та встановлені обставини справи, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що спірне майно, є спільною сумісною власністю подружжя й підлягає поділу між ними, виходячи із засад рівності часток та суд першої інстанції правильно визнав за позивачем 1/2 частину спірного майна.
Зазначені висновки суду першої інстанції відповідають обставинам справи, узгоджуються з нормами матеріального та процесуального права, які судом першої інстанції правильно застосовано.
Таким чином, рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, передбачених законом підстав для його скасування при апеляційному розгляді справи не встановлено.
Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції, не врахував, що будинок розташований за адресою: АДРЕСА_2 , ним було придбано особисто за власні кошти у сумі 36 363,69 грн., сума яких складалась з його особистих заощаджень та продажу гаражу, колегія суддів не може прийняти до уваги, оскільки дані посилання не є підтвердженням того, що майно придбано не за рахунок спільних грошових коштів та спірне домоволодіння є спільним майном сторін. 
Доводи апеляційної скарги про те, що судом не розглянутий його позов щодо встановленого автономного опалення в вересні-жовтня 2015 року під час перебування у шлюбі, колегія судів відхиляє, оскільки доказів того, що відповідачка ОСОБА_2 є власником вказаної квартири а ні суду першої інстанції, так і суду апеляційної інстанції не надано, а також відсутні докази набуття певним майном у вказаній квартирі (зокрема, приладів опалення) статусу спільного сумісного майна подружжя.
Оскільки по справі не встановлено обставин, що мають істотне значення, які б давали підстави для відступлення від принципу рівності часток сторін при поділі спільної сумісної власності, суд першої інстанції дійшов обґрунтовано висновку про задоволення первісного позову та поділив майно у обраний позивачем спосіб. 
Приведені в апеляційній скарзі доводи апелянтом не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх переоцінці та особистого тлумачення апелянтом норм процесуального закону.
Доводи апеляційної скарги не знайшли своє підтвердження при розгляді справи в суді апеляційної інстанції.
Відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.
Крім цього, зазначене також узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини, відповідно до якої пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року).
З`ясувавши в достатньо повному обсязі права та обов`язки сторін, обставини справи, перевіривши доводи та давши їм правову оцінку, суд першої інстанції ухвалив рішення, що відповідає вимогам закону. Висновки суду достатньо обґрунтовані і підтверджені наявними в матеріалах справи письмовими доказами, а приведені в апеляційній скарзі доводи зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці.
Враховуючи зазначене, відповідно до ст. 375 ЦПК України апеляційна скарга позивача підлягає залишенню без задоволення, а судове рішення залишенню без змін.
Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів, - 

П О С Т А Н О В И Л А : 

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 — залишити без задоволення.
Рішення Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 24 вересня 2020 року — залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий суддя М.О. Макаров

Судді Е.Л. Демченко

Т.Р. Куценко