УХВАЛА

16 грудня 2020 року 
м. Київ
cправа №  910/1065/20 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Берднік І.С. - головуючого, Міщенка І.С., Сухового В.Г.,

секретар судового засідання - Корнієнко О.В.,

за участю представників:

Акціонерного товариства 
«ДТЕК Донецькі електромережі»  - Кравчика С.М.,

Державного підприємства «Енергоринок» - Гордія Р.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Державного підприємства «Енергоринок»

на постанову Північного апеляційного господарського суду від 30.09.2020 (у складі колегії суддів: Коротун О.М.(головуючий), Майданевич А.Г., Сулім В.В. )  
та рішення Господарського суду міста Києва від 01.07.2020 (суддя Лиськов М.О.)  

у справі № 910/1065/20
за позовом Акціонерного товариства «ДТЕК Донецькі електромережі»
до Державного підприємства «Енергоринок»
про зобов`язання вчинити дії, 

ВСТАНОВИВ:
У січні 2020 року Акціонерне товариство «ДТЕК Донецькі електромережі» (далі - АТ «ДТЕК Донецькі електромережі») звернулося до суду з позовом до Державного підприємства «Енергоринок» (далі - ДП «Енергоринок»), у якому просило зобов`язати відповідача виконати умови пункту 6.5 договору від 19.08.2008 щодо зарахування здійснених позивачем оплат понад повну поточну вартість електроенергії, купленої у жовтні-грудні 2017 року та липні 2018 року за договором купівлі-продажу електроенергії від 19.08.2008 № 4863/01 на загальну суму 209 714 665,80 грн, у рахунок погашення заборгованості за цим договором з найдавнішим терміном її виникнення, строк оплати якої настав, а саме у грудень 2014 року.
Позовні вимоги обґрунтовано неналежним виконанням відповідачем умов договору купівлі-продажу електроенергії від 19.08.2008 № 4863/01 щодо зарахування проведених позивачем оплат понад повну поточну вартість електроенергії за договором у рахунок погашення заборгованості з найдавнішим терміном її виникнення. 
Рішенням Господарського суду міста Києва від 01.07.2020 позов задоволено. Зобов`язано ДП «Енергоринок» виконати умови пункту 6.5 договору купівлі-продажу електричної енергії від 19.08.2008 № 4863/01, а саме, зарахувати кошти за куплену в період жовтень-грудень 2017 року та липень 2018 року електричну енергію за договором купівлі-продажу електроенергії від 19.08.2008 № 4863/01 на загальну 209 714 665,80 грн, у рахунок погашення заборгованості за договором від 19.08.2008 № 4863/01, з найдавнішим терміном її виникнення, строк оплати якої настав, а саме у грудень 2014. Стягнуто з ДП «Енергоринок» на користь АТ «ДТЕК Донецькі електромережі» витрати зі сплати судового збору в сумі 2   102,00 грн.
Постановою Північного апеляційного господарського суду від 30.09.2020 рішення Господарського суду міста Києва від 01.07.2020 змінено та викладено пункт 2 резолютивної частини рішення в редакції, відповідно до якої зобов`язано ДП «Енергоринок» виконати умови пункту 6.5 договору купівлі-продажу електричної енергії від 19.08.2008 № 4863/01 щодо зарахування здійснених АТ «ДТЕК Донецькі електромережі» оплат понад повну поточну вартість електроенергії, купленої в жовтні-грудні 2017 року та липні 2018 року за договором купівлі-продажу електроенергії від 19.08.2008 № 4863/01 на загальну суму 209  714  665, 80 грн, у рахунок погашення заборгованості за договором купівлі-продажу електричної енергії від 19.08.2008 № 4863/01, з найдавнішим терміном виникнення, строк оплати якої настав, а саме у грудні 2014 року.
Не погоджуючись із висновками судів першої та апеляційної інстанцій, у жовтні 2020 року ДП «Енергоринок» подало касаційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права, порушення норм процесуального права та наявність випадку, передбаченого пунктом 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК), просило скасувати постановлені у справі судові рішення та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити. 
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 19.11.2020 відкрито касаційне провадження у справі № 910/1065/20  за касаційною скаргою ДП «Енергоринок» з підстави, передбаченої пунктом 1 частини 2 статті 287 ГПК, та призначено касаційну скаргу до розгляду у відкритому судовому засіданні на 16.12.2020.
АТ «ДТЕК Донецькі електромережі» у запереченнях проти відкриття касаційного провадження та відзиві на касаційну скаргу зазначає про правильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права при вирішенні спору, тому просить залишити оскаржені судові рішення без змін.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представників сторін, дослідивши наведені у касаційній скарзі доводи та заперечення проти неї, перевіривши матеріали справи, Верховний Суд дійшов таких висновків.
Судами попередніх інстанцій установлено, що спір між ДП «Енергоринок» і АТ «ДТЕК Донецькі електромережі» у справі, яка розглядається, виник у зв`язку з виконанням договору купівлі-продажу електроенергії від 19.08.2008 № 4863/01 (з подальшими змінами і доповненнями на підставі додаткових угод), укладеного між сторонами, щодо проведення розрахунків за куплену електроенергію відповідно до порядку здійснення розрахунків, визначеного умовами договору.
Так, за змістом пункту 6.1 договору оплату за куплену електроенергію товариство здійснює відповідно до ІВКОР (Інструкція про порядок використання коштів Оптового ринку електричної енергії України) грошовими коштами, що перераховуються на поточні рахунки із спеціальним режимом використання підприємства з поточних рахунків із спеціальним режимом використання товариства, відкритих відповідно до чинних нормативно-правових актів України, які регулюють порядок розрахунків за електроенергію, а також з інших рахунків товариства. 
Згідно з пунктом 6.5 цього договору (у редакції додаткової угоди від 18.11.2011 № 7745/07) сума, яка була сплачена товариством понад повну поточну оплату вартості електричної енергії за розрахунковий місяць (з урахуванням пункту 6.4 цього договору), зараховується сторонами як погашення заборгованості за електричну енергію, яка виникла після 01.01.2015, а в разі її відсутності зараховується в рахунок погашення заборгованості з найдавнішим терміном її виникнення, крім заборгованості, реструктуризованої за договорами, укладеними на виконання Закону України від 23.05.2005 №2711-ІV, з урахуванням ПДВ. У випадку відсутності простроченої заборгованості сума, яка була сплачена товариством у розрахунковому місяці понад повну поточну оплату вартості електричної енергії за розрахунковий місяць, зараховується за згодою сторін як авансовий платіж на наступний розрахунковий період або як платіж згідно з письмовим повідомленням товариства відповідно до договору реструктуризації заборгованості між підприємством і товариством (крім договору про реструктуризацію заборгованості, укладеного на виконання Закону України від 23.05.2005 №2711-ІV).
12.06.2015 на виконання вимог постанови Кабінету Міністрів України № 263 між сторонами укладено договір № 11296/01, відповідно до умов якого підприємство продає, а товариство купує різницю перетоків електричної енергії, переміщеної з контрольованої території на неконтрольовану територію, та здійснює її оплату відповідно до умов договору купівлі-продажу перетоків.
Також судами встановлено, що постановою Верховного Суду від 10.09.2019 у справі № 910/13267/18 задоволено позов АТ «ДТЕК Донецькі електромережі» та визнано недійсним з моменту вчинення односторонній правочин ДП «Енергоринок» щодо зарахування здійснених АТ «ДТЕК Донецькі електромережі» оплат понад повну поточну вартість електроенергії, купленої в жовтні-грудні 2017 року та липні 2018 року за договором купівлі-продажу електроенергії від 19.08.2008 № 4863/01 на загальну суму 209 714 665,80 грн, у рахунок оплати заборгованості, що виникла за іншим договором купівлі-продажу різниці перетоків електричної енергії від 12.06.2015 № 11296/01.
У цій постанові Верховний Суд зазначив, що в силу імперативних положень пункту 3 частини 3 статті 202 Цивільного кодексу України (далі - ЦК) односторонній правочин ДП «Енергоринок» може створювати обов`язки для АТ «ДТЕК Донецькі електромережі» лише у випадках, встановлених законом, або за домовленістю з позивачем; судами не встановлено та ДП «Енергоринок» не доведено існування чи настання відповідних випадків, у тому числі щодо наявності згоди позивача на зарахування відповідачем спірної суми грошових коштів у рахунок оплати вартості перетоків електричної енергії; отже, за висновками суду касаційної інстанції, оформлений листами ДП «Енергоринок» від 14.11.2017 № 07/51-4-13409, від 12.01.2018 № 07/51-4-598 та від 17.09.2018 № 01/51-4-11941 оспорюваний правочин є односторонньою відмовою відповідача від договору від 19.08.2008, спрямованою на припинення зобов`язань АТ «ДТЕК Донецькі електромережі» за договором від 12.06.2015, як наслідок, цей правочин вчинено ДП «Енергоринок» з порушенням вимог чинного цивільного законодавства та умов пункту 6.5 договору від 19.08.2008. При цьому Верховним Судом також зазначено, що у такому випадку у ДП «Енергоринок» виник обов`язок повернути незаконно зараховані кошти за куплену в жовтні-грудні 2017 року та липні 2018 року за договором від 19.08.2008 електроенергію на загальну суму 209 714 665,80 грн, у рахунок подальшого погашення заборгованості за договором від 19.08.2008 з найдавнішим терміном її виникнення, строк оплати якої настав, що може бути предметом іншого позовного провадження.
Обставини, встановлені рішенням суду у справі № 910/13267/18, відповідно до частини 4 статті 75 ГПК, а також висновки Верховного Суду у цій справі було враховано судами попередніх інстанцій при вирішенні спору у справі № 910/1065/20, яка розглядається.
Суд апеляційної інстанції у справі № 910/1065/20, частково змінивши резолютивну частину рішення суду першої інстанції, погодився з висновками цього суду про наявність правових підстав для задоволення позову щодо зобов`язання відповідача виконати умови договору у спосіб, визначений позивачем у позовній заяві, оскільки заявлені позивачем вимоги по суті є обґрунтованими та такими, що відповідають умовам договору купівлі-продажу електроенергії від 19.08.2008 № 4863/01 та вимогам законодавства.
У поданій касаційній скарзі ДП «Енергоринок» послалося на те, що при вирішенні справи судами попередніх інстанцій неправильно застосовано положення статей 20, 173 Господарського кодексу України, статей 15, 16, частини 3 статті 202, статей 216, 526, 610, частини 1 статті 627, частини 1 статті 628, статті 629 ЦК, порушено статті 236, 239 ГПК, не взято до уваги, що позивачем обрано неправильний спосіб захисту порушеного права, без урахування характеру правовідносин, які виникли між сторонами, їх правового регулювання та наданих доказів. При цьому судами попередніх інстанцій не враховано висновків Верховного Суду та Верховного Суду України щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах від 23.12.2019 у справі № 521/13581/15-ц, від 18.12.2019 у справі № 425/2504/16-ц, від 12.09.2019 у справі № 915/1868/18, від 26.06.2018 у справі № 916/1952/17, від 30.05.2018 у справі № 5013/462/12, від 10.09.2019 у справі № 910/13267/18 (щодо застосування статей 202, 216 ЦК); від 04.10.2017 у справі № 914/1128/16, від 22.01.2019 у справі № 912/1856/16, від 11.09.2018 у справі № 905/1926/16, від 14.06.2019 у справі № 916/998/18 (щодо способу захисту), від 04.06.2019 у справі № 916/190/18 (щодо заборгованості, яка має бути погашена у порядку, передбаченому пунктом 6.5 договору купівлі-продажу електроенергії від 19.08.2008 № 4863/01).
Відповідно до частини 1 статті 300 ГПК,  переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. 
Частиною 2 статті 6 та частиною 2 статті 19 Конституції України визначено, що органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України та зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно з пунктом 8 частини 2 статті 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках -  на касаційне оскарження судового рішення.
Питання права касаційного оскарження урегульовано статтею 287 ГПК, частиною 2 якої встановлено підстави касаційного оскарження судових рішень виключно у випадках, визначених цією процесуальною нормою.
Такі процесуальні обмеження щодо касаційного оскарження судових рішень не суперечать положенням  Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), яка відповідно до частини 1 статті 9 Конституції України застосовується судами України як частина національного законодавства, і відповідають практиці Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), яка згідно зі статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» застосовується судами як джерело права.  
Відповідно до практики ЄСПЛ право на суд, одним з аспектів якого є право доступу до суду, не є абсолютним і може підлягати обмеженням, зокрема щодо умов прийнятності скарг, оскільки право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання державою. Отже, кожна держава встановлює правила судової процедури, зокрема й процесуальні заборони та обмеження, зміст яких - не допустити безладного перебігу судового процесу (рішення ЄСПЛ від 20.05.2010 у справі «Пелевін проти України»).
Умови прийнятності касаційної скарги за змістом норм законодавства можуть бути більш суворими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» від 23.10.1996; «Brualla Gomes de la Torre v. Spain» від 19.12.1997).
У рішенні ЄСПЛ у справі «Гарсія Манібардо проти Іспанії» від 15.02.2000 зазначалося, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них (рішення від 02.03.1987 у справі «Monnel and Morris v. the United Kingdom», серія A, N 115, с. 22, п.56, а також рішення від 29.10.1996 у справі «Helmers v. Sweden», серія A, N 212-A, с.15, п.31).
Отже, право на касаційне оскарження не є безумовним, а тому встановлення законодавцем процесуальних фільтрів доступу до касаційного суду не є обмеженням в отриманні судового захисту, оскільки це викликано виключно особливим статусом Верховного Суду, розгляд скарг яким покликаний забезпечувати сталість та єдність судової практики, а не можливість проведення «розгляду заради розгляду». При цьому процесуальні обмеження зазвичай вводяться для забезпечення ефективності судочинства, а право на доступ до правосуддя, як відомо, не є абсолютним правом, і певні обмеження встановлюються законом з урахуванням потреб держави, суспільства чи окремих осіб (наведену правову позицію викладено в ухвалі об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27.11.2018 у справі №   910/4647/18).
Однією з підстав касаційного оскарження судових рішень відповідно до пункту 1 частини 2 статті 287 ГПК є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права у випадку, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.
Зі змісту зазначеної норми права випливає, що оскарження судових рішень з підстави, передбаченої пунктом 1 частини 2 статті 287 ГПК, може мати місце за наявності таких складових: неоднакове застосування одних і тих самих норм матеріального права апеляційним судом у справі, в якій подано касаційну скаргу, та у постанові Верховного Суду, яка містить висновок щодо застосування цієї ж норми права у подібних правовідносинах; ухвалення різних за змістом судових рішень у справі, у якій подано касаційну скаргу, і у справі, в якій винесено постанову Верховного Суду; спірні питання виникли у подібних правовідносинах.
Подібність правовідносин означає, зокрема, тотожність суб`єктного складу учасників відносин, об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм (зокрема, часу, місця, підстав виникнення, припинення та зміни відповідних правовідносин. Зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності в різних рішеннях суду (судів) визначається обставинами кожної конкретної справи.
Проте постанови Верховного Суду і Верховного Суду України, висновками у яких ДП «Енергоринок» обґрунтувало наявність підстав касаційного оскарження судових рішень, передбачених пунктом 1 частини 2 статті 287 ГПК, прийнято у справах, правовідносини у яких не є подібними до правовідносин у справі, яка розглядається, а саме:  
- у справі № 521/13581/15-ц (про стягнення заборгованості та збитків за договором про фінансовий лізинг) Верховний Суд постановою від 23.12.2019  направив справу на новий розгляд, оскільки апеляційний суд, визнавши нікчемним договір про фінансовий лізинг, не виконав вимоги, передбачені частиною 1 статті 216 ЦК, про застосування реституції щодо нікчемного правочину, та не встановив наявності/відсутності заборгованості та збитків за цим договором; 
- у справі № 425/2504/16-ц (про визнання недійним договору міни житлового приміщення) Верховний Суд (постанова від 18.12.2019) погодився з висновками суду апеляційної інстанції про закриття провадження у справі з огляду на існування рішення в іншій справі, яке набрало законної сили, ухвалене з приводу спору між тими ж сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, при цьому суд висловив позицію, що застосування реституції можливо лише за наслідками визнання оспорюваного правочину недійсним;
- у справі № 915/1868/18 Верховний Суд постановою від 12.09.2019 залишив без змін судові рішення попередніх інстанцій про визнання недійсними додаткових угод до договору поставки, укладеного відповідно до Закону України «Про публічні закупівлі», та дійшов висновку про відсутність підстав для застосування до спірних правовідносин реституції, оскільки сам договір поставки є чинним, недійсним у встановленому порядку не визнавався, отже є обов`язковим до виконання сторонами;
- у справі № 916/1952/17 Верховний Суд (постанова від 26.06.2018) скасував рішення судів попередніх інстанцій про застосування наслідків недійсності правочинів і направив справу на новий розгляд для з`ясування обставин, пов`язаних з початком перебігу строку позовної давності у цих правовідносинах;
- у справі № 5013/462/12 Верховний Суд за наслідками перегляду судових рішень щодо застосування наслідків недійсності договору купівлі-продажу, укладеного в ліквідаційній процедурі, постановою від 30.05.2018 скасував судові рішення та направив справу на новий розгляд для з`ясування обставин щодо обмежень включення до складу ліквідаційної маси певного майна в контексті положень статті 26 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом»;
- у справі № 916/190/18 (про стягнення заборгованості) Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04.06.2019 навела висновок про можливість реалізації кредитором права на отримання сум, передбачених частиною 2 статті 625 ЦК, що підлягають нарахуванню до моменту фактичного виконання грошового зобов`язання боржником.
Натомість у справі, яка розглядається, предметом позову є вимога про зобов`язання відповідача виконати умови договору і з огляду на обставини, встановлені судовим рішенням в іншій справі, та висновки Верховного Суду у справі № 910/13267/18, суди попередніх інстанцій дійшли висновку про наявність підстав для зобов`язання відповідача виконати пункт 6.5 договору  купівлі-продажу електроенергії від 19.08.2008 № 4863/01 щодо зарахування проведених позивачем оплат понад повну поточну вартість електроенергії за договором у рахунок погашення заборгованості з найдавнішим терміном її виникнення. Тобто предмет позову та обставини справи не є подібними до правовідносин у справах, що наведено вище.
Разом із тим необхідно зауважити, що у справі, яка розглядається, висновки судів попередніх інстанцій щодо виконання відповідачем зобов`язання у спосіб, визначений позивачем у позовній заяві, не суперечить висновкам, викладеним у постанові від 10.09.2019 у справі № 910/13267/18, на яку скаржником здійснено посилання у касаційній скарзі на обґрунтування підстави, передбаченої пунктом 1 частини 2 статті 287 ГПК, а навпаки враховано відповідні висновки при вирішенні цієї справи, тому доводи касаційної скарги в цій частині є безпідставними.
Крім того, у справах № 914/1128/16, № 912/1856/16, № 905/1926/16, № 916/998/18, висновками в яких скаржником також обґрунтовано наявність підстави для касаційного оскарження відповідно до пункту 1 частини 2 статті 287 ГПК, Верховний Суд України та Верховний Суд висловили правову позицію щодо способу захисту порушеного права у спорах, відповідно, про зобов`язання прийняти вугілля шляхом підписання актів приймання (постанова від 04.10.2017), про визнання недійсними рішень про відмову у поновленні договорів оренди землі (постанова від 22.01.2019), про зобов`язання відповідача виконати умови договору та прийняти виконання зобов`язань шляхом надання позивачу актів приймання-передачі електроенергії (постанова Великої Палати Верховного Суду від 11.09.2018), про визнання дій неправомірними та зобов`язання виконати обов`язки за договором на послуги з передачі електричної енергії при видачі технічних умов на приєднання до мереж електропередавальної організації (постанова від 14.06.2019). 
Тобто у цих справах Верховний Суд України та Верховний Суд навів правові висновки щодо способу захисту порушеного права з огляду на предмет позову, який є відмінним  від предмета позову у справі, яка розглядається.
Отже, аналіз висновків, зроблених у судових рішеннях у справі № 910/1065/20, у якій подано касаційну скаргу, не свідчить про їх невідповідність висновкам, викладеним у наведених постановах Верховного Суду України та  Верховного Суду у справах № 521/13581/15-ц, № 425/2504/16-ц, № 915/1868/18, № 916/1952/17, № 5013/462/12, № 914/1128/16, № 912/1856/16, № 905/1926/16, № 916/998/18, № 916/190/18, на які посилається скаржник у касаційній скарзі, оскільки зазначені висновки не є різними за своїм змістом, а зроблені судами з урахуванням інших фактичних обставин, встановлених судами попередніх інстанцій у кожній справі, які формують зміст правовідносин і зумовили прийняття відповідного рішення, що не дає підстави вважати правовідносини у цих справах подібними. 
Відповідно до пункту 5 частини 1 статті 296 ГПК суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини другої статті 287 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.
З урахуванням наведеного суд касаційної інстанції дійшов висновку про необхідність закриття касаційного провадження з підстави, передбаченої пунктом 5 частини 1 статті 296 ГПК.
Керуючись статтями 234, 235, 296 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд
УХВАЛИВ:

Закрити касаційне провадження за касаційною скаргою Державного підприємства «Енергоринок» на постанову Північного апеляційного господарського суду від 30.09.2020 та рішення Господарського суду міста Києва від 01.07.2020 у справі № 910/1065/20.
Ухвала набирає законної сили негайно після її оголошення і оскарженню не підлягає.

Головуючий  суддя          І.С. Берднік

Судді:          І.С. Міщенко

          В.Г. Суховий