Постанова
Іменем України 
18 березня 2021 року
м. Київ
справа № 404/1108/18
провадження № 51-4771 км 20
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:  
 
головуючого                                      ОСОБА_1 ,
суддів                                                   ОСОБА_2 , ОСОБА_3 
за участю:
секретаря судового засідання    ОСОБА_4 ,
прокурора                                          ОСОБА_5 ,
представника неповнолітнього
потерпілого                                       ОСОБА_6 (у режимі відеоконференції),
захисника                                          ОСОБА_7 (у режимі відеоконференції)
 
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу представника неповнолітнього потерпілого ОСОБА_6 та законного представника неповнолітнього потерпілого ОСОБА_8 на вирок Кіровського районного суду м. Кіровограда від 06 листопада 2019 року та ухвалу Кропивницького апеляційного суду від 01 липня 2020 року у кримінальному провадженні № 12017120020008412 за обвинуваченням
 
ОСОБА_9 ,ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Вітольдів Брід Миколаївської області, жителя АДРЕСА_1 , раніше не судимого,
 
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 122 КК України.
 
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
 
За вироком Кіровського районного суду м. Кіровограда від 06 листопада 2019 року ОСОБА_9 засуджений за ч. 1 ст. 122 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 1 рік.
На підставі ст.ст. 75, 104 КК України ОСОБА_9 звільнено від відбування призначеного покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 1 рік та покладено на нього обов`язки, передбачені ст. 76 цього Кодексу.
Постановлено стягнути з ОСОБА_9 , а у випадку недостатності коштів у неповнолітнього з його законного представника ОСОБА_10 , на користь ОСОБА_8 та ОСОБА_11 2431,11 грн у рахунок відшкодування матеріальної школи та 2000 грн у рахунок відшкодування моральної шкоди, а також судові витрати.
 
Ухвалою Кропивницького апеляційного суду від 01 липня 2020 року апеляційну скаргу представника неповнолітнього потерпілого адвоката ОСОБА_6 залишено без задоволення, а вирок районного суду – без зміни.
 
За вироком суду неповнолітній ОСОБА_9 визнаний винуватим у тому, що він 22 липня 2017 року приблизно о 16:30 год. неподалік магазину «АТБ», розташованого по АДРЕСА_2 , на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин, умисно наніс численні удари неповнолітньому ОСОБА_11 руками і ногами по голові, шиї та тулубу, чим спричинив потерпілому тілесні ушкодження середнього ступеня тяжкості.
 
Вимоги касаційної скарги та доводи особи, яка її подала
 
Представник та законний представник потерпілого не погоджуються із призначеним засудженому покаранням та розміром задоволеного судом цивільного позову. Скаржники зазначають, що призначене ОСОБА_9 покарання зі звільненням від його відбування на підставі ст.ст. 75, 104 КК України не відповідає ступеню тяжкості скоєного та даним про особу винного. Також вказують на необґрунтованість вирішення цивільного позову в частині відшкодування моральної шкоди, завданої злочином. Крім того, у касаційній скарзі зазначається про невідповідність ухвали апеляційного суду вимогам ст. 419 КПК України, безпідставне незадоволення судом клопотань про дослідження матеріалів справи, стверджується про те, що потерпілий не був повідомлений про дату та час оголошення повного тексту ухвали, а в матеріалах провадження відсутня технічна фіксація судового засідання від 03 липня 2020 року та аудіозаписи декількох судових засідань суду апеляційної інстанції, що є порушенням вимог процесуального закону.
 
Позиції інших учасників судового провадження
 
Представник потерпілого у суді касаційної інстанції підтримала скаргу та просила її задовольнити.
Захисник у судовому засіданні заперечував проти задоволення скарги.
Прокурор заперечував проти задоволення скарги та просив залишити судові рішення без зміни.
 
Мотиви суду
 
Згідно ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. При цьому він перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу. 
 
Згідно зі ст. 438 цього Кодексу підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого. З усіх інших касаційний суд рішення судів першої та апеляційної інстанцій не переглядає.
 
Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_9 та кваліфікація його дій у касаційному порядку не оскаржуються. При перевірці доводів, наведених у касаційній скарзі, колегія суддів виходить із фактичних обставин, встановлених місцевим та апеляційним судами.
 
Доводи касаційної скарги щодо невідповідності призначеного ОСОБА_9 покарання зі звільненням від його відбування на підставі ст.ст. 75, 104 КК України ступеню тяжкості вчиненого ним злочину та даним про його особу внаслідок м`якості не заслуговують на увагу з огляду на наступне.
 
Статтею 50 КК України передбачено, що покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні злочину, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, а також запобіганню вчиненню нових злочинів як засудженим, так і іншими особами. 
 
Відповідно до вимог ст. 65 КК України при призначенні покарання суд повинен урахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного, обставини, що обтяжують та пом`якшують покарання.
 
Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного, які підлягають обов`язковому врахуванню. 
 
Згідно із ст. 414 КПК України, невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.  
 
Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.
 
Дотримання загальних засад призначення покарання є гарантією обрання винній особі необхідного й доцільного заходу примусу, яке би ґрунтувалося на засадах законності, гуманізму, індивідуалізації та сприяло досягненню справедливого балансу між правами і свободами людини та захистом інтересів держави й суспільства. 
 
Цих вимог судами було дотримано.
 
Так, при призначенні покарання, суд урахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, який відповідно до ст. 12 КК України (в редакції, що діяла на момент постановлення рішення) є середньої тяжкості, конкретні обставини скоєного, дані про особу винного, який раніше не судимий, за місцем проживання характеризується позитивно, на обліках у лікарів нарколога та психіатра не перебуває. Враховуючи наведене, суд дійшов висновку про необхідність призначення ОСОБА_9 покарання у виді позбавлення волі у межах санкції ч. 1 ст. 122 КК України.
 
У той же час, враховуючи те, що засуджений щиро розкаявся, вчинив злочин у неповнолітньому віці, що є обставинами, які пом`якшують покарання, та за відсутності обставин, які обтяжують покарання, суд дійшов обґрунтованого висновку про можливість виправлення засудженого без реального відбування ним покарання та застосував положення ст.ст. 75, 104 КК України. З таким висновком погодився і апеляційний суд та зазначив, що в апеляційній скарзі обґрунтованих доводів щодо необхідності призначення ОСОБА_9 покарання у виді реального позбавлення волі не наведено.
 
Суд касаційної інстанції у свою чергу погоджується з таким висновком тавважає, що саме таке покарання є законним, справедливим, воно буде відповідати тяжкості правопорушення, сприятиме виправленню винного та попередженню вчинення ним нових злочинів, а також не буде становити «особистий надмірний тягар для особи» та відповідатиме справедливому балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи. 
 
Посилання у касаційній скарзі на негативну характеристику винного з місця його навчання та ту обставину, що ОСОБА_9 був відрахований з ліцею, що, на думку потерпілих, вказує на його суспільну небезпечність, не відповідають матеріалам провадження. Згідно наявних у справі матеріалів, ОСОБА_9 станом на жовтень 2018 року навчається в технікумі № 4 у Об`єднанні шкіл гастрономії та готельного господарства в Польщі, жодних даних про негативну характеристику із цього навчального закладу у справі немає.
 
Так само безпідставним є і твердження касаторів про відсутність такої обставини, що пом`якшує покарання, як щире каяття засудженого.
 
Щире каяття характеризується відвертою негативною оцінкою винуватою особою своєї злочинної поведінки, визнанням тих обставин, які їй ставляться в провину, має характеризувати її поведінку після вчинення злочину, але з позицій психологічної переорієнтації суб`єкта, який дійсно засуджує свій вчинок, визнає його антигромадський характер і готовий нести відповідальність.Факт щирого каяття особи у вчиненні злочину повинен знайти своє відображення у матеріалах кримінального провадження.
 
Під час судового розгляду ОСОБА_9 свою вину у вчиненому визнав повністю, підтвердив обставини вчинення ним злочину та висловив готовність нести покарання, що свідчить про усвідомлення ним своєї провини, осуд своєї поведінки. Крім того, про намагання відшкодувати завдані злочином збитки свідчить той факт, що на адресу законного представника неповнолітнього потерпілого 30 жовтня 2018 року був направлений електронний переказ коштів у рахунок відшкодування завданої шкоди, який був повернутий за зворотньою адресою у зв`язку із відмовою одержувача в отриманні.
 
Отже, сукупність наведених обставин не дає підстав стверджувати про відсутність у засудженого щирого каяття.
 
Твердження про необґрунтованість розміру відшкодування моральної шкоди були предметом перевірки суду апеляційної інстанції та визнані безпідставними з огляду на таке.
 
Згідно з положеннями ч. 2 ст. 127 КПК України, шкода, завдана кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням, може бути стягнута судовим рішенням за результатами розгляду цивільного позову в кримінальному провадженні.
 
Розмір відшкодування моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань, яких зазнав потерпілий, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.
 
Судами першої та апеляційної інстанцій розмір відшкодування потерпілому моральної шкоди був належним чином обґрунтований. Зокрема, суд взяв до уваги перенесений потерпілим фізичний біль та страждання, які він зазнав від ушкодження здоров`я, а також душевні страждання від протиправної поведінки засудженого. Посилання потерпілих на висновки судово-психологічної експертизи від 01 лютого 2018 року щодо можливого розміру грошової компенсації за завдані неповнолітньому потерпілому моральні страждання не має для суду заздалегідь установленої сили. Суд оцінив зазначений висновок у сукупності з іншими доказами та дав йому відповідну оцінку. З урахуванням усіх зазначених обставин колегія суддів вважає задоволений судом розмір відшкодування потерпілому моральної шкоди співмірним характеру його моральних страждань та обґрунтованим. 
 
Суд апеляційної інстанції вірно зазначив, що твердження про необхідність подальшого тривалого лікування потерпілого ОСОБА_11 та понесення додаткових витрат у майбутньому жодним чином не підтверджені відповідними доказами. Крім того, зазначені доводи можуть бути предметом окремого розгляду суду в порядку цивільного судочинства шляхом пред`явлення цивільного позову до винної особи. З цим погоджується і суд касаційної інстанції.
 
Крім того, слід зазначити, що в касаційній скарзі потерпіла сторона висловлює доводи щодо м`якості призначеного покарання та необґрунтованості розміру відшкодування моральної шкоди, які представник потерпілого висловлював і в апеляційній скарзі. Зазначена скарга була розглянута апеляційним судом відповідно до вимог закону та на ці доводи в ухвалі з дотриманням ст. 419 КПК України було дано мотивовані відповіді, з якими суд касаційної інстанції повністю погоджується.
 
В касаційній скарзі потерпіла сторона також вказує на те, що суд апеляційної інстанції усупереч вимогам ст. 404 КПК України не задовольнив клопотання про дослідження доказів у судовому засіданні. 
 
Згідно з приписами ч. 3 ст. 404 цього Кодексу суд апеляційної інстанції зобов`язаний за клопотанням учасників судового провадження повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, за умови, що вони досліджені судом першої інстанції не повністю або з порушеннями. Повнота дослідження судом апеляційної інстанції доказів щодо певного факту має бути забезпечена у випадках, коли під час апеляційного розгляду даний факт встановлюється в інший спосіб, ніж це було здійснено у суді першої інстанції.
 
Із матеріалів провадження видно, що передбачених наведеною нормою процесуального закону підстав для повторного дослідження доказів сторонами судового провадження наведено не було й апеляційним судом не встановлено. Обмежившись у своїй ухвалі аналізом доказів, безпосередньо сприйнятих судом першої інстанції, апеляційний суд не порушив установленого законом порядку апеляційного розгляду. За результатами перегляду вироку, суд апеляційної інстанції погодився з оцінкою зазначених доказів, даною місцевим судом, у тому числі в частині призначеного покарання та розміру задоволеного цивільного позову, а відтак застосована ним процедура не суперечила встановленій ст. 23 КПК України засаді безпосередності судового розгляду.
 
Так само безпідставними є твердження касаторів про те, що суд апеляційної інстанції не повідомив неповнолітнього потерпілого ОСОБА_11 про дату та час проголошення повного тексту ухвали цього суду, що, на думку потерпілої сторони, є істотним порушення вимог кримінального процесуального закону.
 
Участь особи у кримінальному провадженні у якості потерпілого пов`язана з реалізацією наданих йому прав і виконання покладених на нього обов`язків. Стаття 56 КПК України передбачає право потерпілого брати участь у судовому провадженні, а також його право мати представника. В свою чергу ст. 58 КПК України визначає, що потерпілого у кримінальному провадженні може представляти представник - особа, яка у кримінальному провадженні має право бути захисником, а ст. 59 цього Кодексу вказує, що якщо потерпілим є неповнолітня особа, до участі в процесуальній дії разом з нею залучається її законний представник. Представник та законний представник користуються процесуальними правами потерпілого, інтереси якого вони представляють, крім процесуальних прав, реалізація яких здійснюється безпосередньо потерпілим і не може бути доручена представнику.
 
Потерпілий ОСОБА_11 є неповнолітнім, його інтереси в суді були представлені законним представником ОСОБА_8 та представником ОСОБА_6 , які були присутніми в залі судового засідання суду апеляційної інстанції та були обізнані про дату та час проголошення повного тексту ухвали цього суду.
 
Крім того, слід зазначити, що відповідно до ч. 2 ст. 418 КПК України судові рішення суду апеляційної інстанції ухвалюються, проголошуються в порядку, передбаченому ст.ст. 368-380 цього Кодексу. Згідно приписів ч. 2 ст. 376 КПК України якщо складання судового рішення у формі ухвали вимагає значного часу, суд має право обмежитися складанням і оголошенням його резолютивної частини. Повний текст ухвали повинен бути складений не пізніше п`яти діб з дня оголошення резолютивної частини і оголошений учасникам судового провадження. Про час оголошення повного тексту ухвали має бути зазначено у раніше складеній її резолютивній частині. При цьому закон не вимагає від суду направлення учасникам провадження повідомлень із зазначенням дати та часу оголошення повного тексту судового рішення.
 
З матеріалів провадження вбачається, що апеляційний суд 01 липня 2020 року після виходу з нарадчої кімнати оголосив резолютивну частину ухвали та зазначив, що повний її текст буде оголошено 03 липня 2020 року о 15:00 годині, про що міститься запис у журналі судового засідання та в резолютивній частині самої ухвали. В судовому засіданні 01 липня 2020 року були присутні як законний представник потерпілого ОСОБА_8 , так і його представник ОСОБА_6 , які знали про дату та час оголошення повного тексту ухвали суду та мали можливість повідомити неповнолітньому потерпілому про це. 
 
Слід також зазначити,  що згідно ч. 4 ст. 107 КПК України у разі неприбуття в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у судовому провадженні, фіксування за допомогою технічних засобів кримінального провадження в суді не здійснюється. Оскільки на проголошення повного тексту ухвали суду апеляційної інстанції учасники кримінального провадження не з`явилися, то таке проголошення відбулося без його технічної фіксації, що не суперечить вимогам закону. 
 
Посилання ж касаторів на відсутність дисків із аудіозаписами фіксування судових засідань у суді апеляційної інстанції суперечить матеріалам провадження, в яких наявні ці диски з якісним звукозаписом на них.
 
Матеріали провадження не містять даних про порушення вимог кримінального процесуального чи неправильне застосування кримінального законів, які були б безумовними підставами для зміни чи скасування оскаржуваних судових рішень, а тому підстав для задоволення скарги немає. 
 
Урахувавши наведене, Суд дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню. У зв`язку із цим та керуючись статтями 434, 436 КПК України, колегія суддів вважає за необхідне залишити судові рішення без зміни.
 
З цих підстав суд ухвалив:
 
Вирок Кіровського районного суду м. Кіровограда від 06 листопада 2019 року та ухвалу Кропивницького апеляційного суду від 01 липня 2020 року щодо ОСОБА_9 залишити без зміни, а касаційну скаргу представника неповнолітнього потерпілого ОСОБА_6 та законного представника неповнолітнього потерпілого ОСОБА_8 – без задоволення.
 
Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення й оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1                                                   ОСОБА_2                                       ОСОБА_3