П О С Т А Н О В А
                                        І М Е Н Е М          У К Р А Ї Н И
 
01 березня 2021року                                                                                  м. Київ
         
Справа № 428/13910/19-ц
Провадження: № 22-ц/824/4044/2021
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
 
головуючого (судді-доповідача) Невідомої Т.О., 
суддів Гаращенка Д.Р., Пікуль А.А.
секретар Гулієв М.Д.о,
 
 розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу  ОСОБА_1 
 на рішення Печерського районного суду міста Києва від 16 жовтня 2020 року, ухвалене під головуванням судді Батрин О.В., 
у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Українське бюро кредитних історій», третя особа: Акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк», про зобов`язання вилучити інформацію,
                                                 в с т а н о в и в :
 
У грудні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду із вказаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що йому стало відомо, що на офіційному сайті «Українського бюро кредитних історій» (далі - бюро) міститься запис про наявність у нього заборгованості перед ПАТ КБ «Приватбанк» за кредитним договором від 14.07.2004 року. Однак, вказана інформація не відповідає дійсності, оскільки рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська (справа № 0417/9984/2012 провадження 2/202/2529/2017) від 30.10.2017 року, яке набрало законної сили, ПАТ КБ «Приватбанк» відмовлено у задоволенні позову про стягнення суми заборгованості за кредитним договором № 20-к від 14.07.2004 року. Відмовляючи у позові, суд виходив із безпідставності позовних вимог, оскільки, згідно до положень п. 7 ч. 13 ст. 11 ЗУ «Про захист прав споживачів» кредитодавцю забороняється вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності за яким минув. 18.11.2019 року з метою досудового врегулювання спору він, ОСОБА_1 , звернувся до відповідача із заявою про видалення із реєстру боржників відомостей про нього, як про боржника. 04.12.2019 року ним було отримано письмову відмову ТОВ «Бюро кредитних історій» у вилученні відповідної інформації з тих підстав, що ПАТ «Приватбанк», до якого у свою чергу звернулось ТОВ «Українське бюро кредитних історій», вважає інформацію за договором коректною та такою, що виправленню не підлягає. З відповіді ТОВ «Бюро кредитних історій» йому також стало відомо, що ним надано згоду на передання даних до бюро кредитних історій, проте такої згоди він ніколи не надавав. Також вказував, що ТОВ «Бюро кредитних історій» було створено у 2005 року, в той час, як правовідносини між ним та банком мали місце у 2004 році. Цю обставину вважав окремою підставою для вилучення із кредитної історії інформації, що прямо передбачено положеннями п. 2 ч. 1 ст. 10 ЗУ «Про організацію формування та обігу кредитних історій».
Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 16 жовтня 2020 року у  задоволенні  позову ОСОБА_1 відмовлено.
Не погодившись із таким судовими рішенням ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалите нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.
На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначив, що судом першої інстанції не було враховано той факт, що він, ОСОБА_1 , не надавав кредитній установі АТ «КБ Приватбанк» згоди на передачу даних щодо себе на адресу будь-якої третьої особи, у тому числі, на адресу відповідача - ТОВ «Бюро кредитних історій». Відсутність згоди є підставою для вилучення із кредитної історії інформації, що передбачено положеннями п. 2 ч. 1 ст. 10 ЗУ «Про організацію формування та обігу кредитних історій», на яку він звертав увагу суду. Вказував, що згоди  взагалі не могло бути, оскільки на момент укладення угоди між ним та банком, відповідач ще не існував як установа, і як юридична особа. Окрім цього, судом також не враховано, що інформація відносно нього, як про боржника, не відповідає дійсності, оскільки є судове рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 30.10.2017 року (справа № 0417/9984/2012 провадження 2/202/2529/2017 головуюча суддя Зосименко С.Г.), яке набрало законної сили, згідно якого відповідачу АТ «КБ ПриватБанк» було відмовлено у задоволенні позову про стягнення суми заборгованості за кредитним договором № 20-к від 14.07.2004 року у зв`язку із безпідставністю позовних вимог.
Ухвалами Київського апеляційного суду від 03 лютого 2021 року відкрито апеляційне провадження у справі, справу призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні.
Відзив на апеляційну скаргу не надходив.
У письмових поясненнях Малервейн С.М. в інтересах АТ КБ «Приватбанк» заперечив проти апеляційної скарги, просив рішення суду першої інстанції залишити без змін. Зазначив, що саме по собі закінчення строку дії договору не припиняє зобов`язання, яке не було виконаним належним чином однією зі сторін. Правові та організаційні засади формування і ведення кредитних історій, права суб`єктів кредитних історій та користувачів бюро кредитних історій, вимоги до захисту інформації, що складає кредитну історію, порядок утворення, діяльності та ліквідації бюро кредитних історій визначається Законом України «Про організацію формування та обігу кредитних історій». Відповідно до ст. 3 Закону України «Про організацію формування та обігу кредитних історій» (далі - Закону) ведення кредитної історії - діяльність бюро із збирання, оброблення, зберігання, захисту, використання інформації, яка складає кредитну історію. Користувач бюро - юридична або фізична особа - суб`єкт господарської діяльності, яка укладає кредитні правочини та відповідно до договору надає і має право отримувати інформацію, що складає кредитну історію. Згідно з ч. 1 ст. 5 Закону джерелами формування кредитних історій є: відомості, що надаються користувачем до бюро за письмовою згодою суб`єкта кредитної історії відповідно до цього Закону: відомості державних реєстрів, інформація з інших баз даних публічного користування, відкритих для загального користування джерел за винятком відомостей (інформації), що становлять державну таємницю. Згідно з положеннями ч. 1 ст. 9 Закону інформація для формування кредитної історії надається Користувачем до бюро лише в разі наявності письмової згоди юридичної або фізичної особи, яка уклала кредитний правочин з користувачем. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 10 Закону Бюро вилучає з кредитної історії всю інформацію, що міститься у кредитній історії, у разі відсутності письмової згоди суб`єкта кредитної історії на збір, зберігання, використання та поширення через бюро інформації про нього. На сьогодні заборгованість  ОСОБА_1  перед АТ КБ «Приватбанк» існує, жодних корегуваннь за кредитним договором проведено не було.
Учасники справи в судове засідання не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином шляхом направлення судових повісток-повідомлень на електронні адреси, а тому колегія суддів відповідно до вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України вважала за можливе слухати справу за їх відсутності. 
Згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. 
Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.
Як убачається із матеріалів справи та встановлено судом, рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 30.10.2017 року у справі № 0417/9984/2012 у задоволенні позовних вимог ПАТ КБ «Приватбанк» до ПАТ «Акцент-Банк», ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовлено (а.с. 7-8).
Вказаним рішенням суду встановлено, що 14.02.2004 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір № 20-к, відповідно до умов якого останній отримав споживчий кредит у розмірі 6 400 доларів США, зі сплатою відсотків за користування кредитними коштами у розмірі 19,00% на рік, з кінцевим строком повернення - 14.07.2005 року. Крім того, 16.07.2004 року між тими ж сторонами укладено додаткову угоду до кредитного договору № 20-к від 14.07.2004 року, за якою сума ліміту за кредитним договором збільшилася на 6 300 доларів США, загальна сума ліміту склала 12 700 доларів США. Позивачем заявлено, що у зв`язку з порушенням умов кредитного договору у ОСОБА_1 станом на 04.07.2012 року наявна заборгованість у розмірі 407 335,3 доларів США з урахуванням пені.
Відмовляючи у позові, суд виходив із безпідставності позовних вимог, оскільки, згідно до положень п. 7 ч. 13 ст. 11 ЗУ «Про захист прав споживачів» кредитодавцю забороняється вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності за яким минув.
18.11.2019 року позивач ОСОБА_1 звернувся до відповідача  ТОВ «Українське бюро кредитних історій» із заявою видалити його як боржника з реєстру боржників, оскільки на даний час кредитна історія не відповідає дійсності та псує його репутацію, посилаючись на рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 30.10.2017 року (а.с. 9).
Листом ТОВ «Українське бюро кредитних історій» від 29.11.2019 року № 2753 позивачу ОСОБА_1 відмовлено у вилученні інформації із кредитної історії позивача, оскільки ПАТ КБ «ПриватБанк» підтвердив інформацію, що позивач є клієнтом їх банку та надав згоду на передання даних до бюро. При цьому, корегування за кредитним договором проведено не було, оскільки інформація, що передана за даним договором, є коректною  і виправленню не підлягає (а.с. 10).
Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив із його недоведеності та необґрунтованості. Суд вважав, що відповідач не отримує та не зберігає згоду позичальників на збір, зберігання, використання та поширення через бюро інформації щодо них. Така згода надається банку-кредитору при укладенні кредитного правочину, є однією з  умов і невід`ємною частиною кредитного правочину та зберігається банком у кредитній справі позичальника. Банки, які передають інформацію про кредитні правочини, відповідають за наявність письмової згоди на збір, зберігання, використання та поширення через відповідача інформації щодо нього та зберігають оригінал даної згоди. При цьому, позивачем суду не надано доказів відсутності його згоди на передачу інформації до ТОВ «Українське бюро кредитних історій».
При перевірці вказаних висновків районного суду у контексті доводів апеляційної скарги колегія суддів виходить з наступного. 
Згідно частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.
Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.
У частині першій та другій статті 2 ЦПК України закріплено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.
У частині першій статті 11 ЦПК України передбачено, що суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.
Тлумачення вказаних норм свідчить, що завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту. Схожий за змістом висновок зроблений в постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19).
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У пункті 49 постанови Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2018 року у справі № 905/2260/17 вказано, що «як захист права розуміють державно-примусову діяльність, спрямовану на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною. Спосіб захисту може бути визначений як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату. Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягнути суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинене порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав».
Акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності (частина перша статті 5 ЦК України).
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 березня 2020 року у справі № 686/7590/18 (провадження № 61-698св19) вказано, що «за загальним правилом, дія актів цивільного законодавства в часі має футороспективний характер, тобто спрямована на майбутнє. У зв`язку з чим законодавець передбачає, що акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності».
Відповідно до пункту 1 розділу III Прикінцеві положення Закону України «Про організацію формування та обігу кредитних історій» від 23 червня 2005 року № 2704-IV цей Закон набирає чинності через шість місяців з дня його опублікування.
У статті 3 Закону України «Про організацію формування та обігу кредитних історій» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних відносин) закріплено, зокрема, що:
бюро кредитних історій (далі - Бюро) - юридична особа, виключною діяльністю якої є збір, зберігання, використання інформації, яка складає кредитну історію;
кредитна історія - це сукупність інформації про юридичну або фізичну особу, що її ідентифікує, відомостей про виконання нею зобов`язань за кредитними правочинами, іншої відкритої інформації відповідно до Закону;
користувач Бюро (далі - Користувач) - юридична або фізична особа - суб`єкт господарської діяльності, яка укладає кредитні правочини та відповідно до Договору надає і має право отримувати інформацію, що складає кредитну історію;
кредитний правочин - правочин, за яким виникає, змінюється або припиняється зобов`язання фізичної або юридичної особи щодо сплати грошових коштів Користувачу протягом певного часу в майбутньому (в тому числі договір страхування);
суб`єкт кредитної історії - будь-яка юридична або фізична особа, яка уклала кредитний правочин та щодо якої формується кредитна історія.
У частині першій статті 4 Закону України «Про організацію формування та обігу кредитних історій» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних відносин) визначено, зокрема, що принципами формування та доступу до інформації, яка складає кредитну історію, є: збір і надання інформації, що складає кредитну історію, виключно за згодою суб`єкта цієї кредитної історії.
У частині першій статті 5 Закону України «Про організацію формування та обігу кредитних історій» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних відносин) передбачено, зокрема, що джерелами формування кредитних історій є: відомості, що надаються Користувачем до Бюро за письмовою згодою суб`єкта кредитної історії відповідно до цього Закону.
Відповідно до пункту 2 частини першої статті 10 Закону України «Про організацію формування та обігу кредитних історій» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних відносин) бюро вилучає з кредитної історії всю інформацію, що міститься у кредитній історії, у разі відсутності письмової згоди суб`єкта кредитної історії на збір, зберігання, використання та поширення через Бюро інформації про нього.
У пункті 5 частини третьої статті 2 ЦПК України вказано, що основною засадою (принципом) цивільного судочинства є, зокрема, диспозитивність.
Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом (частина друга статті 12 ЦПК України).
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України).
За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
У частинах першій-третій статті 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Згідно відповіді ТОВ «Українське бюро кредитних історій» від 24.11.2019 року №2753, яка була надана на звернення позивача, бюро було зроблено запит користувачу ПАТ «ПриватБанк» з метою підтвердження наявності згоди ОСОБА_1 на збір, зберігання, використання та поширення інформації через бюро. ПАТ «ПриватБанк» підтвердив інформацію, що ОСОБА_1 є клієнтом їх банку, а також те, що він надав згоду на передання даних до бюро.
У відповіді також вказано, що коригування за договором проведено не було, оскільки на їх запит ПАТ «ПриватБанк» була надана відповідь, що інформація передана за даним договором коректна, і виправленню не підлягає.
Тобто, ТОВ «Українське бюро кредитних історій» повідомило позивача про те, що факт неотримання банком згоди ОСОБА_1 на збір, зберігання, використання та поширення через бюро інформації щодо нього не підтверджено, а тому правові підстави для задоволення його вимог про вилучення інформації з кредитної історії відсутні.
Також слід відмітити, що ТОВ «Українське бюро кредитних історій» не отримує та не зберігає згоду позичальників на збір, зберігання, використання та поширення через бюро інформації щодо них. Така згода надається банку-кредитору при укладенні кредитного правочину, є однією з умов і невід`ємною частиною кредитного правочину та зберігається банком у кредитній справі позичальника.
Банки, які передають інформацію про кредитні правочини, відповідають за наявність письмової згоди на збір, зберігання, використання та поширення через відповідача інформації щодо нього та зберігають оригінал даної згоди.
ТОВ «Українське бюро кредитних історій» отримує інформацію про позичальників від банків, страхових компаній, лізингових компаній, кредитних спілок та інших фінансових інститутів. Інформація передається на добровільній основі і лише за наявності письмової згоди позичальника відповідно до Закону України «Про захист персональних даних»,  при цьому, така згода не передбачає зазначення до якого саме органу, установи дана інформація може бути поширена.
 У даному випадку спір виник  між позивачем та бюро щодо  законності переданої банком до кредитної історії позивача інформації про наявність кредитної заборгованості, законності внесення бюро такої інформації (запису) до кредитної історії та зобов`язання бюро виключити недостовірну, на думку позивача,  інформацію (запис) з кредитної історії щодо наявної кредитної заборгованості.
В межах заявленого позову встановленню підлягає, яка саме інформація (зокрема, про який правочин та заборгованість) та коли були передана банком бюро для формування кредитної історії; надання суб`єктом кредитної історії (позивачем) письмової згоди на збір, зберігання, використання та поширення через бюро інформації про нього. 
Однак, суд у розумінні вимог цивільно-процесуального закону позбавлений можливості встановити наведені обставини, оскільки дії щодо передання банком, за відсутності відповідної згоди, інформації до ТОВ «Українське бюро кредитних історій»  відносно ОСОБА_1 , останнім в рамках даної справи не оспорюються.
Звертаючись до суду із вказаним позовом, ОСОБА_1 не надав суду жодних доказів на підтвердження тієї обставини, що він ніколи не надавав згоди АТ «ПриватБанк» на збір, зберігання, використання та поширення інформації щодо нього.
При цьому, факт наявності у АТ «ПриватБанк» згоди ОСОБА_1 останнім у процесуальному порядку також не спростований.
Ураховуючи вищевикладене, колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги щодо відсутності у АТ «Приватбанк» згоди ОСОБА_1 на збір, зберігання, використання та поширення через бюро інформації щодо нього.
Не приймаються до уваги колегії суддів доводи апеляційної скарги про те, що інформація відносно нього, як боржника, не відповідає дійсності, оскільки є судове рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 30.10.2017 року (справа № 0417/9984/2012 провадження 2/202/2529/2017 головуюча суддя Зосименко С.Г.), яке набрало законної сили, згідно якого АТ «КБ ПриватБанк» було відмовлено у задоволенні позову про стягнення суми заборгованості за кредитним договором № 20-к від 14.07.2004 року у зв`язку із безпідставністю позовних вимог з огляду на наступне.
Припинення зобов`язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом.
Саме по собі закінчення строку дії договору не припиняє зобов`язання, яке не було виконаним належним чином однією зі сторін.
За змістом ст. 267 ЦК України сплив позовної давності сам по собі не припиняє суб`єктивного права кредитора, яке полягає в можливості одержання від боржника виконання зобов`язання як у судовому порядку, так і без використання судового примусу.                 
Навіть після спливу позовної давності боржник може добровільно виконати зобов`язання і таке виконання закон визнає правомірним, здійсненим за наявності достатньої правової підстави (ч. 1 ст. 267 ЦК України), установлюючи для особи, яка виконала зобов`язання після спливу позовної давності, заборону вимагати повернення виконаного.
Тобто, ЦК України сплив позовної давності окремою підставою для припинення зобов`язання не визнає. 
Виконання боржником зобов`язання після спливу позовної давності допускається та визнається таким, що має достатню правову підставу. Пропущення позовної давності також не породжує права боржника вимагати припинення зобов`язання в односторонньому порядку, якщо таке його право не встановлено договором або законом окремо.
За загальним правилом ЦК України зі спливом позовної давності, навіть за наявності рішення суду про відмову в позові з підстав пропуску позовної давності, зобов`язання не припиняється.
Будь-яких доказів про виконання зобов`язання за вказаним кредитним договором в повному обсязі позивачем суду не надано.
Підсумовуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позову. Доводи, що  викладені у апеляційній скарзі,не спростовують висновків суду першої інстанції.
При цьому, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що відповідно до частин першої та другої статті 14 ЦК України цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов`язковим для неї.
Аналіз частини другої статті 14 ЦК України свідчить, що критерії правомірності примусу суб`єкта цивільного права до певних дій (бездіяльності) пов`язуються з тим, що відповідні дії (бездіяльність) мають бути обов`язковими для такого суб`єкта.
Тлумачення наведених статтей дає дійти висновку про те, що звернення до суду з позовом лише до ТОВ «Українське бюро кредитних історій» не відновить імовірно порушеного права позивача, оскільки ТОВ «Українське бюро кредитних історій» лише зберігає інформацію щодо клієнтів банків та інших фінансових установ, в той час як за правомірність та законність передання такої інформації до ТОВ «Українське бюро кредитних історій»  відповідає банк або інша фінансова установа, яка передає цю інформацію. Як зазначено вище,  в межах даного провадження дії банку позивачем не оспорені.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи вищевикладене, апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає залишенню без задоволення, а рішення Печерського районного суду міста Києва від 16 жовтня 2020 року залишенню без змін.
 
Керуючись ст.ст.  367, 368, 374, 375,  381-384 ЦПК України, суд
 
П О С Т А Н О В И В :
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1  залишити без задоволення .
Рішення Печерського районного суду міста Києва від 16 жовтня 2020 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції з підстав, визначених ч. 2 ст. 389 ЦПК України.   

Головуючий                                                                                             Т.О. Невідома

Судді                                                                                                         Д.Р. Гаращенко 

А.А. Пікуль