ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
22 лютого 2021 року	Львів	Справа № 140/11592/20 пров. № А/857/71/21	
 Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:
головуючого судді:                                                  Запотічного І.І.,
суддів:                                                                      Глушка І.В., Бруновської Н.В.,
при секретарі судового засідання:                              Галаз Ю.А.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Волинській області на рішення Волинського окружного адміністративного суду  від 02 листопада 2020 року ( суддя Лозовський О.А., ухвалене в м. Луцьку) у справі  № 140/11592/20 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Волинській області про визнання протиправною та скасування вимоги про сплату боргу (недоїмки),-  
                                                       ВСТАНОВИВ:
В серпні 2020 ОСОБА_1 звернувся в суд з адміністративним позовом до Головного управління ДПС у Волинській області, в якому просив визнати протиправною та скасувати вимогу про сплату боргу (недоїмки) №Ф10343-55 від 05.03.2020.
Рішенням Волинського окружного адміністративного суду  від 02 листопада 2020 року позов задоволено повністю.
Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, відповідач, подав апеляційну скаргу, в якій, з покликанням на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати судове рішення та прийняти нове - про відмову в задоволенні позову.
Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує тим, що фізичні особи-підприємці, які є одночасно найманими працівниками не звільняються від сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування. Вказує, що контролюючим органом правомірно сформовано оскаржувану вимогу про сплату боргу.  
Представник апелянта в  судовому засіданні підтримав вимоги апеляційної скарги та просив її задовольнити, з підстав наведених в апеляційній скарзі.
Позивач, будучи належним чином повідомленими про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явився, та явки уповноваженого представника в судове засідання не забезпечив, що відповідно до ч. 2 ст. 313 КАС України не перешкоджає розгляду справи без їхньої участі. 
Заслухавши доповідь головуючого судді, пояснення представника відповідача, проаналізувавши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, суд вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.
Судом першої інстанції вірно встановлено, що згідно інформації з  Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань ОСОБА_1 29.01.2008 зареєстрований як фізична особа-підприємець. З копій трудової книжки серії НОМЕР_1 вбачається, що позивач з 16.06.2011 і по даний час працює в ПрАТ “СКФ Україна”.
З довідки управління пенсійного фонду України про розмір сплати роботодавцем страхових внесків протягом 2017-2019 років підтверджується, що роботодавцем за період, зокрема, з 01.01.2017 за ОСОБА_1 сплачено ЄСВ, а відтак, у спірний період фізична особа-підприємець ОСОБА_1 перебував на загальній системі оподаткування, обліку та звітності та єдиний внесок як фізична особа-підприємець не нараховував та не сплачував.
В подальшому 05.03.2020 ГУ ДПС у Волинській області винесено вимогу № Ф-10343-55-У, якою ОСОБА_1  зобов`язано сплатити недоїмку з єдиного внеску в сумі 26  539,26 грн. 
Даною вимогою роз`яснено, що суми, зазначені у вимозі, підлягають сплаті протягом 10 календарних днів з дня її одержання на рахунки органу доходів і зборів; у разі несплати суми боргу, зазначеної у вимозі, ця вимога передається до органу державної виконавчої служби або до органу Казначейства для стягнення в примусовому порядку протягом строку, визначеного Законом України “Про виконавче провадження”.
А саме, в інтегрованій картці позивача відбулося нарахування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування в розмірі мінімального страхового внеску за наступні періоди: 09.02.2018 в розмірі 8448,00 грн. єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за 2017 рік: 3200,00 грн. (мінімальна заробітна плата станом на 1 січня 2017 року) Х 22 відсотки = 704,00 грн. Х 12 місяців). 19.04.2018 в розмірі 2457,18 грн. єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за І квартал 2018 року: 3723,00 грн. (мінімальна заробітна плата станом на 1 січня 2018 року) Х 22 відсотки = 819,06 грн. Х 3 місяці). 19.07.2018 в розмірі 2457,18 грн. єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за ІІ квартал 2018 року: 3723,00 грн. (мінімальна заробітна плата станом на 1 січня 2018 року) Х 22 відсотки = 819,06 грн. Х 3 місяці). 19.10.2018 в розмірі 2457,18 грн. єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за ІІІ квартал 2018 року: 3723,00 грн. (мінімальна заробітна плата станом на 1 січня 2018 року) Х 22 відсотки = 819,06 грн. Х 3 місяці). 21.01.2019 в розмірі 2457,18 грн. єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за ІV квартал 2018 року: 3723,00 грн. (мінімальна заробітна плата станом на 1 січня 2018 року) Х 22 відсотки = 819,06 грн. Х 3 місяці). 19.04.2019 в розмірі 2754,18 грн. єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за І квартал 2019 року: 4173,00 грн. (мінімальна заробітна плата станом на 1 січня 2019 року) Х 22 відсотки = 918,06 грн. Х 3 місяці). 19.07.2019 в розмірі 2754,18 грн. єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за ІІ квартал 2019 року: 4173,00 грн. (мінімальна заробітна плата станом на 1 січня 2019 року) Х 22 відсотки = 918,06 грн. Х 3 місяці). 21.10.2019 в розмірі 2754,18 грн. єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за ІІІ квартал 2019 року: 4173,00 грн. (мінімальна заробітна плата станом на 1 січня 2019 року) Х 22 відсотки = 918,06 грн. Х 3 місяці).
А відтак, загальна сума заборгованості по єдиному внеску станом на 31.10.2019 становила 26539,26 грн.
В подальшому, 23.03.2020 головним державним виконавцем Першого відділу державної виконавчої служби у місті Луцьку Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) винесено постанову ВП №61620752 про відкриття виконавчого провадження щодо примусового виконання оскаржуваної вимоги про сплату боргу.
ОСОБА_1 не погоджуючись з даною вимогою про сплату (боргу) недоїмки № Ф-10343-55-У від 05.03.2020 звернувся в суд з даним позовом. 
Приймаючи оскаржуване рішення , суд першої інстанції прийшов висновку, що відповідач у даній справі не довів правомірність своїх дій при прийнятті вимоги про сплату боргу (недоїмки) від 05.03.2020 № № Ф-10343-55-У.
Колегія суддів  з приводу такого висновку суду першої інстанції вважає за необхідне зазначити наступне.
Відповідно до підпунктів 14.1.226, 14.1.195  пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України самозайнята особа - платник податку, який є фізичною особою-підприємцем або провадить незалежну професійну діяльність за умови, що така особа не є працівником в межах такої підприємницької чи незалежної професійної діяльності. “Працівник” - це фізична особа, яка безпосередньо власною працею виконує трудову функцію згідно з укладеним з роботодавцем трудовим договором (контрактом) відповідно до закону.
Згідно із абзацом другим пункту 1 частини першої статті 4 Закону України “Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування” платниками єдиного внеску є роботодавці: підприємства, установи та організації, інші юридичні особи, утворені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, чи за цивільно-правовими договорами (крім цивільно-правового договору, укладеного з фізичною особою - підприємцем, якщо виконувані роботи (надавані послуги) відповідають видам діяльності відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), у тому числі філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи зазначених підприємств, установ і організацій, інших юридичних осіб, які мають окремий баланс і самостійно ведуть розрахунки із застрахованими особами.
Відповідно до пунктом 4 частини першої статті 4 Закону України “Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування” з-поміж інших платників єдиного внеску визначено й фізичних осіб - підприємців, в тому числі й тих, які обрали спрощену систему оподаткування.
Абзацом першим пункту 1 та пункту 3 частини першої статті 7 Закону України “Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування”  (в редакції, чинній з 1 січня 2017 року) передбачено, що єдиний внесок нараховується: для платників, зазначених у пунктах 1 (крім абзацу сьомого), частини першої статті 4 цього Закону, - на суму нарахованої кожній застрахованій особі заробітної плати за видами виплат, які включають основну та додаткову заробітну плату, інші заохочувальні та компенсаційні виплати, у тому числі в натуральній формі, що визначаються відповідно до Закону України “Про оплату праці”, та суму винагороди фізичним особам за виконання робіт (надання послуг) за цивільно-правовими договорами; для платників, зазначених у пункті 4 частини першої статті 4 цього Закону, які обрали спрощену систему оподаткування, - на суми, що визначаються такими платниками самостійно для себе, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.
Разом з тим, як вірно зазначено судом першої інстанції, відносини щодо адміністрування єдиного внеску при одночасному перебуванні фізичної особи в трудових відносинах та наявності у неї статусу фізичної особи-підприємця Закону України “Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування” не врегульовано.
Колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, що необхідними умовами для сплати особою єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є провадження такою особою, зокрема, підприємницької діяльності та отримання доходу від такої діяльності, який і є базою для нарахування ЄСВ. Отже, саме дохід особи від такої діяльності є базою для нарахування, проте за будь-яких умов розмір ЄСВ не може бути меншим за розмір мінімального страхового внеску за місяць. При цьому, за відсутності бази для нарахування ЄСВ у відповідному звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, законодавство встановлює обов`язок особи самостійно визначити цю базу, розмір єдиного внеску не може бути меншим за розмір мінімальної заробітної плати, а відтак, метою встановлення розміру мінімального страхового внеску та обов`язку сплачувати його незалежно від наявності бази для нарахування є забезпечення у передбачених законодавством випадках мінімального рівня соціального захисту осіб шляхом отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Враховуючи викладене, колегія судів погоджується з висновком суду першої інстанції, що з урахуванням особливостей форми діяльності осіб, що зареєстровані як фізичні особи-підприємці, проте фактично не здійснюють та не ведуть господарську діяльність та доходи не отримують, саме задля досягнення вищевказаної мети збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування законодавством встановлено обов`язок сплати особами мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу від їх діяльності.
Верховним Судом у постанові від 04.12.2019 по справі №440/2149/19 сформульовано правовий висновок, відповідно до якого особа, яка зареєстрована як фізична особа-підприємець, проте господарську діяльність не веде та доходи не отримує, зобов`язана сплачувати єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування не нижче розміру мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу лише за умови, що така особа не є найманим працівником. В іншому випадку (якщо особа є найманим працівником), така особа є застрахованою і платником єдиного внеску за неї є її роботодавець, а мета збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування досягається за рахунок його сплати роботодавцем.
Як вірно зазначено судом першої інстанції, інше тлумачення норм Закону України “Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування” щодо необхідності сплати єдиного внеску особами, які перебувають на обліку в органах ДФС і зареєстровані як фізичні особи-підприємці (однак господарську діяльність не здійснюють і доходи не отримують), та які одночасно перебувають у трудових відносинах, спричиняє подвійну його сплату (безпосередньо особою та роботодавцем), що суперечить меті запровадженого державою консолідованого страхового внеску.
Разом з тим факт працевлаштування ОСОБА_1 з 16.06.2011 по теперішній час, як найманої особи підтверджено записами трудової книжки та довідкою управління пенсійного фонду України про розмір сплати роботодавцем страхових внесків протягом 2017-2019 років. Отже, позивач є застрахованою особою в системі державного соціального страхування і платником єдиного внеску за нього у зазначений період був роботодавець.
Доказів отримання позивачем у цей період доходів від провадження підприємницької діяльності судом не встановлено.
Враховуючи наведене, колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, що відповідач у даній справі не довів правомірність своїх дій при прийнятті вимоги про сплату боргу (недоїмки) від 05.03.2020 № № Ф-10343-55-У., а відтак позов підставно задоволено.
Враховуючи вищенаведене колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції з наведених вище мотивів, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення без змін.
Керуючись статтями 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд
                                                       ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Волинській області залишити без задоволення, а рішення Волинського окружного адміністративного суду  від 02 листопада 2020 року у справі № 140/11592/20 без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя	 	І. І. Запотічний 	
судді	 	І. В. Глушко 	
 	 	Н. В. Бруновська  	
Повне судове рішення складено 04.03.2021