ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м  У к р а ї н и

26 січня 2021 року 	м. Дніпро	справа № 340/2576/20	

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: 
головуючого - судді  Олефіренко Н.А. (доповідач),
суддів:  Білак С.В., Шальєвої В.А.,       
розглянувши в порядку письмового провадження в залі судового засідання Третього апеляційного адміністративного суду в м. Дніпрі апеляційну скаргу Головного управління Служби безпеки України в Донецькій та Луганській  областях на рішення Кіровоградського окружного адміністративного суду від 16.10.2020 ( суддя першої інстанції Хилько Л.І.) в адміністративній справі №340/2576/20 за позовом   ОСОБА_1   до  Головного управління Служби безпеки України в Донецькій та Луганській  областях про зобов`язання вчинити певні дії,- 
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 звернувся до Кіровоградського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Служби безпеки України в Донецькій та Луганській  областях та просив, з урахуванням заяви про зменшення розміру позовних вимог (а.с.45), визнати протиправною бездіяльність відповідача та зобов`язати нарахувати та виплатити індексацію грошового забезпечення за період з 17.07.2016 р. по 10.08.2018 р., виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби. 
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що індексація грошового забезпечення є однією з основних державних гарантій щодо оплати праці та відповідно до вимог діючих нормативно-правових актів, проведення індексації у зв`язку зі зростанням споживчих цін (інфляцією) є обов`язковою для всіх юридичних осіб – роботодавців, незалежно від форми власності та виду юридичної особи. Таким чином, не нарахування відповідачем індексації грошового забезпечення є протиправною бездіяльністю.
Рішенням Кіровоградського окружного адміністративного суду від 16.10.2020 позовні вимоги задоволено частково.
Визнано протиправною бездіяльність Головного управління Служби безпеки України в Донецькій та Луганській областях щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з 01.09.2016 р. по 09.09.2018 р. включно.
Зобов`язано Головне управління Служби безпеки України в Донецькій та Луганській областях нарахувати і виплати на користь ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 01.09.2016 р. по 09.09.2018 р. включно.
В задоволенні решти позовних вимог відмовлено. 
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, Головне управління Пенсійного фонду України в Кіровоградській області подало апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та прийняти нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити. Апеляційна скарга ґрунтується на тому, що судом першої інстанції не надано належної оцінки обставинам справи та нормам чинного законодавства, що призвело до прийняття невірного рішення.      
Також, відповідачем зазначено, що у Державних бюджетах України та, відповідно, у кошторисах ГУ СБУ на 2016-2018 роки не було передбачено фінансових ресурсів для виплати сум індексації військовослужбовцям ГУ СБУ отже, ГУ СБУ не було зобов`язано проводити індексацію грошових доходів у ці роки. 
Позивач не скористалась правом подання відзиву на апеляційну скаргу.
Справа судом розглянута      за наявними у справі матеріалами на підставі п. 3 ч. 1   ст. 311 КАС України   у зв`язку з поданням апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, яке ухвалено в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
Перевіривши      законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд доходить висновку, що апеляційна скарга не може бути задоволена з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено, що позивач по 31.08.2016 р. проходив службу в УСБУ в Кіровоградській області, що підтверджується копією грошового атестату серії НОМЕР_1 від 31.08.2016 р. про забезпечення позивача відповідними видами грошового забезпечення по 31.08.2016 р. (а.с.31-32).
Наказом начальника УСБУ в Донецькій області від 09.09.2016 р. № 329-ос "По особовому складу", позивача за п.п. "а" п.44 призначено оперуповноваженим головного відділу у м. Краматорськ (а.с.33).
Наказом в.о. начальника ГУСБУ в Донецькій та Луганській областях від 07.09.2018 р. №532-ос "По особовому складу", позивача з 09.09.2018 виключено зі списків особового складу у зв`язку із зарахуванням у розпорядження начальника УСБУ в Кіровоградській області (а.с.40).  
Згідно довідки від 03.08.2020 р. №78/2/15-2716нт у кошторисах ГУСБУ в Донецькій та Луганській областях за період з 2016 р. по 2018 р. не були передбачені фінансові ресурси для проведення індексації грошового забезпечення військовослужбовців (а.с.30).
Вважаючи дії відповідача протиправними, позивач звернувся до суду за захистом своїх порушених прав.
Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач при невиплаті індексації грошового забезпечення діяв неправомірно, не на підставі, не в межах повноважень та не у спосіб, що передбачені Конституцією    та законами України.
Надаючи оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами, колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до ч.1   ст.308 КАС України   суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Оскільки позивач фактично погодився із висновками суду першої інстанції в частині відмовлених позовних вимог, а тому, керуючись положеннями ч.1   ст.308 КАС України, колегія суддів здійснює перегляд оскаржуваного судового рішення в межах апеляційної скарги Головного управління Служби безпеки України в Донецькій та Луганській  областях лише щодо висновків суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог.
Статтею 19 Конституції України   визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені   Конституцією   та законами України.
Відповідно до   ст. 1 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" від 20.12.1991 року № 2011-XII   (далі - Закон від 20.12.1991 року № 2011-XII) соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі.
Згідно з частинами 1-4   статті 9 Закону від 20.12.1991 року № 2011-XII   держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.
До складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.
Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця.
Грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до закону.
Грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності.
Порядок виплати грошового забезпечення визначається Міністром оборони України, керівниками центральних органів виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні утворені відповідно до законів України військові формування та правоохоронні органи, керівниками розвідувальних органів України.
Згідно з Преамбулою до   Закону України "Про індексацію грошових доходів населення" від 03.07.1991 року      № 1282-XII   (далі - Закон від 03.07.1991 року № 1282-XII) цей   Закон   визначає правові, економічні та організаційні основи підтримання купівельної спроможності населення України в умовах зростання цін з метою дотримання встановлених   Конституцією України   гарантій щодо забезпечення достатнього життєвого рівня населення України.
Відповідно до   ст. 1 Закону від 03.07.1991 року № 1282-XII   індексація грошових доходів населення - встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодовувати подорожчання споживчих товарів і послуг.
Статтею 2 Закону від 03.07.1991 року № 1282-XII   передбачено, що індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру, зокрема, оплата праці (грошове забезпечення). Індексації підлягають грошові доходи населення у межах прожиткового мінімуму, встановленого для відповідних соціальних і демографічних груп населення.
Таким чином, основною метою індексації грошових доходів населення є забезпечення достатнього життєвого рівня населення України за рахунок відшкодування подорожчання споживчих товарів і послуг.
Положеннями   статті 4 Закону від 03.07.1991 року № 1282-XII   визначено, що індексація грошових доходів населення проводиться в разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який установлюється в розмірі 103 відсотка.
Відповідно до   ст. 6 Закону від 03.07.1991 року № 1282-XII   у разі виникнення обставин, передбачених   статтею 4 цього Закону   грошові доходи населення визначаються як результат добутку розміру доходу, що підлягає індексації в межах прожиткового мінімуму для відповідних соціальних і демографічних груп населення, та величини індексу споживчих цін. Порядок проведення індексації грошових доходів населення визначається Кабінетом Міністрів України.
Водночас в силу вимог ст.   18,   19 Закону України "Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії" від 05.10.2000 року № 2017-III   індексація доходів населення відноситься до державних соціальних гарантій, які є обов`язковими для всіх державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності.
Згідно з пунктом 4 Порядку № 1078, індексації підлягають грошові доходи населення у межах прожиткового мінімуму, встановленого для відповідних соціальних і демографічних груп населення.
Індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані в гривнях на території України, які не мають разового характеру, зокрема, грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу, посадових осіб митної служби.
Відповідно до абзацу 8 пункту 4 Порядку № 1078 у разі несвоєчасної виплати сум індексації грошових доходів громадян провадиться їх компенсація відповідно до законодавства.
Отже, індексація доходів громадян, зокрема грошового забезпечення військовослужбовців, є однією з основних державних соціальних гарантій, а проведення індексації у зв`язку зі зростанням споживчих цін (інфляцією) є обов`язковою для всіх роботодавців, незалежно від форми власності та виду юридичної особи.
Оцінюючи підстави не нарахування та невиплати індексації позивачу суд зазначає, що реалізація особою права, яке пов`язане з отриманням бюджетних коштів, яке базується на спеціальних та чинних на час виникнення спірних правовідносин нормативно-правових актах національного законодавства, не може бути поставлена у залежність від бюджетних асигнувань (справа "Кечко проти України", № 63134/00, рішення Європейського суду з прав людини від 07 листопада 2005 року)
Згідно з   ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" від 23.02.2006 №3477-IV, рішення Європейського суду з прав людини підлягають застосуванню судами як джерела права.
Європейський Суд з прав людини у рішенні по справі "Кечко проти України" зауважував, що реалізація особою права, що пов`язане з отриманням бюджетних коштів, яке базується на спеціальних та чинних на час виникнення спірних правовідносин нормативно-правових актах національного законодавства, не може бути поставлена у залежність від бюджетних асигнувань.
Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 12.12.2018 у справі №825/874/17 та від 19.06.2019 у справі №825/1987/17.
У пункті 23 рішення в справі "Сук проти України" (№ 10972/05, від 10 червня 2011 року) Суд зазначив, що держава на власний розсуд визначає, які доплати надавати своїм працівникам із державного бюджету. Держава може ввести, призупинити або припинити їх виплату, вносячи відповідні законодавчі зміни. Однак, якщо законодавча норма, яка передбачає певні доплати, є чинною, а передбачені умови - дотриманими, державні органи не можуть відмовляти у їх наданні, доки законодавче положення залишається чинним.
У   рішенні Конституційного Суду України від 15 жовтня 2013 року у справі № 9-рп/2013   щодо офіційного тлумачення положення частини другої   статті 233 Кодексу законів про працю України   зазначено, що індексація заробітної плати як складова належної працівникові заробітної плати спрямована на забезпечення реальної заробітної плати з метою підтримання достатнього життєвого рівня громадян та купівельної спроможності заробітної плати у зв`язку з інфляційними процесами та зростанням споживчих цін на товари та послуги.
Тому системний аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що індексація грошового забезпечення, як складова грошового забезпечення військовослужбовців, є однією з основних державних гарантій щодо оплати їх праці, а отже підлягає обов`язковому нарахуванню і виплаті.
Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 19.07.2019 року у справі № 240/4911/18, від 07.08.2019 року у справі № 825/694/17 та від 23.10.2019 року у справі № 825/1832/17.
Отже, відсутність у відповідача фінансових ресурсів для покриття витрат з індексації грошового забезпечення, не може впливати на зміст та обсяг права позивача на отримання такої індексації, оскільки відповідне право гарантується   законом, а проведення індексації у зв`язку зі зростанням споживчих цін є безумовним обов`язком відповідача.
Як встановлено матеріалами справи, позивач по 31.08.2016 р. проходив службу в УСБУ в Кіровоградській області та був забезпечений відповідними видами грошового забезпечення. Наказом в.о. начальника ГУСБУ в Донецькій та Луганській областях від 07.09.2018 р. №532-ос позивача з 09.09.2018 р. виключено зі списків особового складу у зв`язку із зарахуванням у розпорядження начальника УСБУ в Кіровоградській області, враховуючи викладене, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про визнання протиправною бездіяльності ГУСБУ в Донецькій та Луганській областях щодо не нарахування та невиплати позивачу індексації грошового забезпечення саме за період з 01.09.2016 по 09.09.2018 включно та зобов`язання нарахувати та виплатити таку індексацію за зазначений період. 
За таких обставин, колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з позицією суду першої інстанції, що відсутність бюджетних асигнувань на виплату індексації грошового забезпечення жодним чином не вказує на відсутність у позивача права на отримання таких сум, а відтак бездіяльність Головного управління Служби безпеки України в Донецькій та Луганській  областях щодо не виплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з 01.09.2016 по 09.09.2018 є протиправними і порушене право позивача підлягає поновленню шляхом зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу індексацію грошового забезпечення за вказаний період.
Враховуючи вище викладене колегія суддів дійшла висновку, що доводи апеляційної скарги спростовуються встановленими у справі обставинами.
Колегія суддів звертає увагу, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції при прийнятті оскаржуваного рішення дотримані норми матеріального і процесуального права, а тому відсутні підстави для задоволення вимог апеляційної скарги.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст.   315,   316 КАС України   суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст.ст.   243,   250,   308,   311,   315,   316,   321,   322,   325,   329 КАС України, суд
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу Головного управління Служби безпеки України в Донецькій та Луганській  областях залишити без задоволення. 
Рішення Кіровоградського окружного адміністративного суду від 16.10.2020 в адміністративній справі №340/2576/20 залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5   ст. 328 КАС України.
Повний текст постанови складено   29 січня 2021 року.
   
Головуючий - суддя                                                                      Н.А. Олефіренко 

                               суддя                                                                      С.В. Білак 

                               суддя                                                                      В.А. Шальєва