ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А
іменем України

17 лютого 2021 року 	м. Чернігів	

Унікальний номер справи № 750/4578/20
Головуючий у першій інстанції – Требух Н. В.
Апеляційне провадження № 22-ц/4823/182/21

Чернігівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого: Бечка Є.М.,
суддів: Євстафіїва О.К., Шарапової О.Л.,

секретар: Шапко В.М.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Деснянського районного суду м.Чернігова від 20 листопада 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , законний представник - ОСОБА_3 , про визнання права власності на частку спільного майна подружжя, 
третя особа – державний нотаріус Другої Чернігівської Державної нотаріальної контори Панченко Олена Іванівна,
дата та місце складання повного тексту рішення: 30 листопада 2020 року, м.Чернігів, 
                                       В С Т А Н О В И В:

У червні 2020 року ОСОБА_1 звернулась з позовом до ОСОБА_2 , законним представником якого є ОСОБА_3 , в якому просила визнати за нею в порядку поділу майна подружжя право власності на 3/16 частки в будинку, який знаходиться за адресою по АДРЕСА_1 .
Позовні вимоги обґрунтовувала тим, що позивач перебувала у шлюбі з ОСОБА_4 в період з 27 листопада 2003 року по 28 вересня 2005 року. В період перебування у шлюбі ОСОБА_4 придбав на підставі договору купівлі-продажу 3/8 часток будинку за адресою АДРЕСА_1 . ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер, після його смерті відкрилася спадщина на вказану частку у будинку. Звернувшись до нотаріуса для отримання свідоцтва про право на частку у спільному майні подружжя, їй було відмовлено з підстав розірвання нею шлюбу з ОСОБА_4 . Вказувала, що 3/8 частки в будинку є спільним сумісним майном подружжя, яке підлягає поділу.

Рішенням Деснянського районного суду м.Чернігова від 20 листопада 2020 року у задоволенні позову ОСОБА_1 було відмовлено.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції вказував, що позивачка не довела, що джерелом набуття 3/8 часток будинку АДРЕСА_1 є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя ОСОБА_4 та ОСОБА_1 . 

Не погоджуючись з даним рішенням, ОСОБА_1 звернулася до суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов в повному обсязі. 
Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що суд першої інстанції порушив норми матеріального та процесуального права, взяв до уваги лише свідчення ОСОБА_2 , які не є достатнім доказом та є недопустимим доказом. Вказує, що попередній продаж частки квартири померлим ОСОБА_4 жодним чином в контексті даної справи не може слугувати доказом придбання частки будинку за особисті кошти. Кошти могли бути витрачені будь-коли на будь-що. Зазначає, що в матеріалах справи не існує жодного доказу придбання померлим частки будинку за власні кошти, тому суд помилково встановив дану обставину. Посилається на те, що суд першої інстанції передав тягар доказування спільної власності подружжя виключно на позивачку.
Особа, яка подала апеляційну скаргу зазначає, що суд першої інстанції у своєму рішення не застосував правові висновки Верховного Суду, що є наслідком порушення норм процесуального права, а саме ч.4 ст.263 ЦПК України. 

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , представник відповідача – адвокат Огородник Ю.О. просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення без зміни посилаючись на його обґрунтованість та законність. Вказує, що зі змісту апеляційної скаргою вбачається, що апелянт вказує лише на презумпцію спільного майна подружжя та на правові висновки Верховного Суду. Однак, ні в суді першої інстанції, ні в апеляційній скарзі стороною позивача не надаються докази на підтвердження спільності коштів у придбанні вищезазначеного майна. Жодного доказу, жодного обґрунтування, що на час придбання житла вона працювала, отримувала дохід, або з поважних причин (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба) самостійного заробітку не отримувала до суду не надала. Зазначає, що свідчення ОСОБА_2 про те, що померлий батько отримав кошти за продаж своєї частки квартири і розпорядився ними, купивши частину будинку по АДРЕСА_1 є належним доказом у справі.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників судового процесу, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до наступного висновку.
Відповідно до ст.263 ЦПК України передбачено, що рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.  Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосування норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Даним вимогам рішення суду першої інстанції відповідає.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що з 27 листопада 2003 року по 28 вересня 2005 року позивач ОСОБА_1 перебувала у шлюбі з ОСОБА_4 (а.с.128).
ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серія НОМЕР_1 (а.с.43).
Після його смерті відкрилася спадщина на майно, яке йому належало на день смерті, що підтверджується копією спадкової справи 76/2020. Спадкоємцем є його син ОСОБА_2 (а.с.62-68), інші спадкоємці відмовились від спадщини на його користь.
24 березня 2004 року було укладено договір купівлі-продажу, за яким ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 продали належну їм на праві власності у рівних частинах квартиру АДРЕСА_2 (а.с.87).
Відповідно до договору купівлі-продажу від 12 травня 2004 року, посвідченого приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу Антіпіною Т.А., ОСОБА_4 придбав 3/8 частин будинку під номером АДРЕСА_1 (а.с.88-89).
Згідно з довідкою від 05 лютого 2020 року №2162 в даному будинку були зареєстровані померлий ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , ОСОБА_6 та ОСОБА_6 , який знятий з реєстрації 23 січня 2020 року (а.с.42).

Статтею 60 Сімейного кодексу України передбачено, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).
Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю чоловіка, дружини є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.
Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визначаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.
Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками, як час набуття майна і кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття).
Таким чином, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.
Тому сам по собі факт придбання спірного майна у період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя.
Такий правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 жовтня 2018 року у справі №214/15200/15-ц.
Аналізуючи докази у їх сукупності, суд першої інстанції обґрунтовано дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позову, оскільки позивачка не подала до суду належних та допустимих доказів на підтвердження спільності коштів у придбанні вищезазначеного майна. 
Відповідно п.23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановити обсяг спільного нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясувати джерело і час його придбання». 
Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_4 придбав оспорювану частину житлового будинку за особисті кошти, які отримані ним від продажу нерухомого майна, що підтверджується копією договору купівлі-продажу квартири від 24 березня 2004 року, за умовами якого ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 продали належну їм на праві власності у рівних частинах квартиру за 56498 грн. Тобто частина кожного власника становить 18832 грн 67 коп. Договір купівлі-продажу 3/8 часток будинку по АДРЕСА_1 ОСОБА_4 було укладено 12 травня 2004 року за 22000 грн. Вказані обставини були підтвердженні свідченнями сина померлого ОСОБА_6 в судовому засіданні. Позивачка вказані обставини не спростувала.
Доказів на підтвердження того, що зазначений житловий будинок було придбано за спільні кошти подружжя, матеріали справи не містять. Не подано таких доказів і до суду апеляційної інстанції. Крім того, позивачка після розірвання шлюбу не цікавилася спірним житлом, не вживала заходів щодо оформлення майна, не зверталася за життя ОСОБА_4 до суду з позовом про поділ спільного майна подружжя протягом 15 років тобто, не виказувала свого відношення до спірної частини будинку, як до своєї власності.
Враховуючи вказані обставини, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову.
Доводи апеляційної скарги про те, що спірне майно придбано під час перебування у зареєстрованому шлюбі та в інтересах сім`ї за спільні кошти, є безпідставними та спростовуються встановленими судом і наведеними вище обставинами справи. Позивачкою не було надано доказів у підтвердження своїх тверджень.
Також не спростовують висновків суду першої інстанції доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції відмовляючи у задоволенні позову взяв за основу лише свідчення свідка ОСОБА_6 який є сином померлого, оскільки зводяться до переоцінки доказів у справі та незгоди з тією їх оцінкою, що надав їм суд першої інстанції.
Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Згідно зі статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Посилання в апеляційній скарзі на те, що суд першої інстанції не застосував правові висновки Верховного Суду в своєму рішенні, не можуть бути підставою для скасування рішення суду, оскільки вони не впливають на його правильність та ухвалені в справах з іншими правовідносинами.
Докази та обставини, на які посилається скаржник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідження та встановленні судом дотримані норми матеріального і процесуального права.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.
Враховуючи вищевикладене, апеляційний суд приходить до висновку, що вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами.
За таких обставин, враховуючи вищевикладене, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.
Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381, 382, 384, 390 ЦПК України, апеляційний суд
                                     П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Деснянського районного суду м.Чернігова від 20 листопада 2020 року – без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття,  але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.
Повний текст постанови складено 22 лютого 2021 року.

Головуючий:                              Судді: