Постанова 
Іменем  України                                        
 
03 березня 2021 року
м. Київ
 
справа № 638/13346/18
 
провадження № 61-14088 св 20
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого - Синельникова Є. В.,
суддів: Білоконь О. В., Осіяна О. М. (суддя-доповідач), Сакари Н. Ю.,               Шиповича В. В., 
 
учасники справи:
позивач -  ОСОБА_1 ;
відповідач - Управління освіти Шевченківського району Харківської міської ради, Харківська загальноосвітня школа № 131;
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 15 лютого 2019 року у складі судді Аркатової К. В. та постанову Харківського апеляційного суду від 16 липня 2020 року у складі колегії суддів: Тичкової О. Ю., Кругової С. С., Пилипчук Н. П.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
1.     Описова частина 
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У вересні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до Управління освіти Шевченківського району Харківської міської ради Харківської області, Харківської загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів № 131 Харківської міської ради Харківської області (далі - Харківська школа № 131) про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.
 
Позовна заява мотивована тим, що з 12 листопада 2013 року вона працювала у Харківській школі № 131 на посаді вихователя групи продовженого дня та    з 31 серпня 2018 року її було звільнено із займаної посади на підставі                   пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України у зв`язку зі скороченням штату відповідно до наказу від 31 серпня 2018 року № 378-к. Вказувала, що фактично скорочення штату не проводилось, а підставою звільнення стало непристойна поведінка по відношенню до неї директора школи та його погрози про її звільнення. 
При звільнення з посади їй не було надано право на першочергове залишення на посаді згідно з частиною першою та пунктами 2, 3 частини другої                         статті 42 КЗпП України, оскільки вона має вищу освіту та високу кваліфікацію, найбільший безперервний стаж роботи серед інших працівників, педагогічний стаж її складає більше 10 років, вона має на утриманні матір, яка є особою з інвалідністю 2 групи.
Ураховуючи викладене, ОСОБА_1 , уточнивши позовні вимоги, просила суд поновити її на роботі на посаді вихователя групи продовженого дня Харківської школи № 131, стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за весь час вимушеного прогулу у сумі 57 323 грн 40 коп.
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції 
 
Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 15 лютого 2019 року, з урахування ухвали суду про виправлення описки від 25 березня 2019 року, у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
 
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що відповідно до наказу про припинення трудового договору від 31 серпня 2018 року № 378-к                       ОСОБА_1 звільнено на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України у зв`язку із скороченням штату працівників з дотриманням вимог, передбачених статтею 49-2 КЗпП України, вона була своєчасно повідомлена про наступне вивільнення, враховано відсутність переважного права на залишенні на роботі, оскільки вона не має вищої педагогічної освіти.
Відповідачем дотримано вимоги статті 43 КЗпП України та визнано обгрунтованим рішення профспілкового комітету про надання згоди на звільнення працівника.

 
 
Короткий зміст судових рішень суду апеляційної та касаційної інстанцій 
 
Постановою Харківського апеляційного суду від 17 травня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, рішення суду першої інстанції залишено без змін.
 
Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 квітня 2020 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Постанову Харківського апеляційного суду від 17 травня 2019 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
 
Постановою Харківського апеляційного суду від 16 липня 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, рішення суду першої інстанції залишено без змін.
 
Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції, зазначивши, що ОСОБА_1 своєчасно була повідомлена про наступне вивільнення, враховуючи відсутність у позивача переважного права на залишенні на роботі з огляду на її продуктивність праці і кваліфікацію за сукупністю цих показників, а також враховуючи, що скорочення посади позивача входило до виключної компетенції управління освіти та фактично є його правом і первинною профспілковою організацією надана згода на розірвання трудового договору з позивачем, тому звільнення позивача з посади  вихователя групи продовженого дня на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України у зв`язку із скороченням штату працівників здійснено відповідачами з дотриманням вимог, передбачених КЗпП України.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги 
 
У вересні 2020 року  ОСОБА_1 подала до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просила суд оскаржувані судові рішення скасувати, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права,й ухвалити нове судове рішення, яким її позов задовольнити.
 
Підставою касаційного оскарження вказаних судових рішень заявник зазначав неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме застосування норм права без урахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду України від 21  травня 2014 року у справі № 6-33цс14, від 09  серпня 2017 року у справі № 6-1264цс17, від 01  квітня 2015 року у справі № 6-40цс15 та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18  вересня 2018 року у справі                                   № 800/538/17, також постановах Верховного Суду від 08  квітня 2020 року у справі № 808/2741/16 тощо, що не відповідає вимогам пункту 1 частини другої статті 389 ЦПК України.
 
Також заявник вказувала на порушення судом норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, оскільки суд не дослідив зібрані у справі докази (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України).
 
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції 
 
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 листопада 2020 року відкрито касаційне провадження в указаній справі й витребувано цивільну справу                                              № 638/13346/18 з Дзержинського районного суду м. Харкова.
 
У січні 2021 року справа надійшла до Верховного Суду.
 
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 лютого 2021 року вказану справу призначено до розгляду в складі колегії з п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами. 
 
Аргументи учасників справи
 
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 
 
Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційний суд не перевірив, чи дійсно у школі мало місце скорочення штатів, прийнявши висновок суду першої інстанції щодо цього за основу. У постанові суду апеляційної інстанції відсутні висновки стосовно її твердження про штучне створення «скорочення штатів». Вважала, що суд неправильно встановив обставини справи, порушив норми матеріального права, не надав належної оцінки безпідставності її звільнення за пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України. Судом апеляційної інстанції не було розглянуто клопотання її представника про відкладення розгляду справи, хоча були поважні причини неявки, і така неявка була першою, у зв`язку з чим вона була позбавлена можливості особисто підтримати свою апеляційну скаргу.
 
Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу
 
У січні 2021 року Управління освіти Шевченківського району Харківської міської ради Харківської області подало відзив на касаційну скаргу, в якому зазначило, що оскаржувані судові рішення є законними та обґрунтованими, підстави для скасування судових рішень відсутні. 
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
Відповідно до наказу Управління освіти Шевченківського району Харківської міської ради Харківської області від 11 листопада 2013 року № 913-к ОСОБА_1 на підставі особистої заяви прийнято до Харківської школи № 131 на посаду вихователя групи продовженого дня за основним місцем роботи з тривалістю робочого тижня 30 годин (а.с. 4, т. 1).
 
Директором Харківської школи №131 ОСОБА_2. начальнику Управління освіти Шевченківського району Харківської міської ради Харківської області було направлене подання від 29 травня 2018 року № 01-22/225 щодо скорочення однієї штатної одиниці вихователя групи продовженого дня з                   01 вересня 2018 року у зв`язку з низькою наповнюваністю групи продовженого дня для учнів 1-х класів (станом на 01 вересня 2017 - 33 учня, станом на 25 травня 2018 року - 12 учнів) (а.с. 176, т. 1).
 
Відповідно до статі 49-4 КЗпП України адміністрацією закладу своєчасно доведено інформацію до профспілкової організації про наступне звільнення однієї штатної одиниці, що підтверджується листом від 29 травня 2018 року № 01-26/1019-18 (а.с. 193, т. 1).
 
Управлінням освіти Шевченківського району Харківської міської ради Харківської області наказом від 29 травня 2018 року №135 «Про створення з розгляду питань щодо скорочення штатної чисельності працівників у ХЗОШ №131» була створена відповідна комісія, яка згідно з пунктом 2 цього наказу повинна визначити переважне право на залишення на роботі працівника, які підлягають звільненню при скороченні штату (а.с. 187, т. 1).
 
Відповідно до доповідної записки членів комісії, створеної наказом                            від 29 травня 2018 року № 135, були розглянуті особові справи працівників Харківської школи № 131, які у 2017/2018 навчальному році працювали вихователями групи продовженого дня: ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , розглянуто переважне право на залишенні на роботі відповідно до                             статті 42 КЗпП України. За результатами роботи комісії встановлено, що ОСОБА_3 має більш високу кваліфікацію та продуктивність праці ніж ОСОБА_1 . Так, ОСОБА_1 не має вищої педагогічної освіти, ОСОБА_3 - має вищу педагогічну освіту, до роботи вихователя                          ОСОБА_3 в адміністрації закладу не було зауважень, на роботу вихователя ОСОБА_1 неодноразово надходили усні та письмові скарги. Станом на 01 вересня 2017 року до групи продовженого дня, де працювали ОСОБА_1 , було зараховано 30 учнів, на кінець навчального року групу відвідували тільки 7 учнів, батьки окремих дітей писали заяви про відрахування їхніх дітей або переведення до іншої групи, де вихователем працювала ОСОБА_3 . Оскільки у 2018/2019 навчальному році у Харківській школі № 131 буде працювати одна група продовженого дня, комісія рекомендувала до звільнення вихователя ОСОБА_1 (а.с. 189-190, т. 1).
 
Наказом Управління освіти Шевченківського району Харківської міської ради Харківської області від 29 травня 2018 року №1 36 «Про скорочення штату працівників у Харківській школі №131» вирішено забезпечити виконання вимог трудового законодавства України щодо скорочення штату працівників, внести відповідні зміни до штатного розпису закладу освіти, попередити вихователя продовженого дня ОСОБА_1 про скорочення штатної одиниці з 31 серпня 2018 року та запропонувати ОСОБА_1 іншу роботу в Управлінні освіти за наявності вакансії у строк до 31 травня 2018 року                          (а.с. 33-34, т. 1.).
 
На виконання вищезазначеного наказу 31 серпня 2018 року директором Харківської школи №131 затверджений новий штатний розпис на 2018/2019 навчальний рік, де рахується лише одна посада вихователя групи продовженого дня з 01 вересня 2018 року (а.с. 200-201, т. 1).
 
30 травня 2018 позивач була ознайомлена з письмовим попередженням про наступне вивільнення у зв`язку зі скороченням посади вихователя групи продовженого дня у Харківській школі № 131 з 01 вересня 2018 року та з наказом управління освіти від 29 травня 2018 року № 136 «Про скорочення штату працівників у Харківській школі № 131», але від підпису відмовилась, про що 30 травня 2018 року складений акт про ознайомлення з наказом та відмову від його підписання відносно позивача та акт про ознайомлення ОСОБА_1 з попередженням про скорочення штату працівників                      (а.с. 198-199, т. 1).
 
За змістом зазначеного попередження запропонувати іншу педагогічну посаду в закладах освіти, які підпорядковані Управлінню освітиШевченківського району Харківської міської ради Харківської області, відповідно до фахової освіти Управління освіти не має можливості у зв`язку з тим, що відповідно до статті 26 Закону України «Про освіту» керівник закладу освіти самостійно призначає на посади працівників, а в Управлінні освіти станом на 31 травня 2018 року вакансії відсутні.
 
Перевіркою Головного управління Держпраці у Харківській області щодо контролю за додержання законодавством про працю, проведеною в період з 14 червня 2018 року по 21 червня 2018 року, порушень трудового законодавства встановлено не було, що підтверджується актом від 25 липня 2018 року (а.с. 29-35, т. 2).
 
При цьому перевіркою встановлено, що в ході проведення інспекційного відвідування надана заява ОСОБА_1 від 05 червня 2018 року до керівника Управління освіти, згідно з якою працівниця у зв`язку з повідомленням 30 травня 2018 року на виробничій нараді школи про наступне скорочення зверталась з проханням надати перелік вакантних посад в школах Шевченківського району. Листом від 13 червня 2018 року                    № 01-27/1149-18 адміністрацією Управління освіти надана відповідь ОСОБА_1 про наявність вакансій у закладах освіти району станом на 01 червня 2018 року.
 
Згідно з витягом з протоколу засідання первинної профспілкової організації Харківської школи №131 від 22 серпня 2018 року № 48 вбачається, що за результатами розгляду подання управління освіти про надання згоди профспілкового комітету на звільнення надано згоду на звільнення позивача за статтею 40 КЗпП України, про що повідомлено Управління освіти листом (а.с. 194, т. 1).
 
31 серпня 2018 відповідно до наказу Управління освіти Шевченківського району Харківської міської ради Харківської області № 378-К про припинення трудового договору (контракту) та наказу директора Харківської школи                       № 131 від 31 серпня 2018 року № 23-К, ОСОБА_1 було звільнено із посади вихователя групи продовженого дня Харківської школи № 131 у зв`язку із скороченням штату працівників на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України (а.с. 5-6, т. 1).
 
Встановлено, що ОСОБА_3 має вищу педагогічну освіту, в той час як ОСОБА_1 не має повної вищої педагогічної освіти (а.с. 181, 185, т. 1).
 
Крім того, на ім`я директора школи від батьків вихованців, де працювала ОСОБА_1 , неодноразово надходили усні та письмові скарги на роботу вихователя. 
 
Станом на 01 вересня 2017 року у групу, де працювала ОСОБА_1 , було зараховано 30 учнів, то на кінець навчального року її групу відвідувало                            7 учнів. Отже, позивач не мала більш високу продуктивність праці і кваліфікацію за сукупністю цих двох показників.
 
2.     Мотивувальна частина 

 
Позиція Верховного Суду
 
Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
 
Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;
4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
 
Касаційна скарга ОСОБА_1 задоволенню не підлягає.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права 
 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Відповідно до вимог статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.
 
Частиною першою статті 402 ЦПК України встановлено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
 
Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.
 
Статтею 43 Конституції України визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.
 
Однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений змістом статті 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.
 
Згідно з пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.
 
Відповідно до частини другої статті 40 цього Кодексу звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.
 
Виходячи з вимог частин першої, другої та третьої статті 49-2 КЗпП України, про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці.
 
При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством.
 
Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. У разі якщо вивільнення є масовим відповідно до статті 48 Закону України «Про зайнятість населення», власник або уповноважений ним орган доводить до відома державної служби зайнятості про заплановане вивільнення працівників.
 
Згідно з частиною першою статті 42 КЗпП України при скороченні чисельності чи штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.
 
При розгляді спорів про звільнення за пунктом 1 частини першої                                      статті 40 КЗпП України суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.
 
Таким чином, виходячи з нормативного тлумачення частини першої статті 40, частин першої та третьої статті 49-2 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці зобов`язаний запропонувати працівникові всі наявні вакантні посади, які він може обіймати відповідно до своєї кваліфікації.
 
В усіх випадках звільнення за пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП провадиться з наданням гарантій, пільг і компенсацій, передбачених                     главою III-А КЗпП України. Чинне законодавство не передбачає виключення із строку попередження працівника про наступне звільнення (не менш ніж                            за 2 місяці) часу знаходження його у відпустці або тимчасової непрацездатності. При недодержанні строку попередження працівника про звільнення, якщо він не підлягає поновленню на роботі з інших підстав, суд змінює дату його звільнення, зарахувавши строк попередження, протягом якого він працював.
 
З урахуванням наведених норм права та встановлених обставин справи колегія суддів погоджується з висновками судів попередніх інстанцій стосовно того, що у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, реорганізація установи, що призвело до скорочення чисельності і штату працівників.
 
Вирішуючи спір, суди, належним чином оцінивши всі докази у їх сукупності, врахувавши усі обставини справи, дійшли обґрунтованого висновку про те, що ОСОБА_1 своєчасно була повідомлена про наступне вивільнення, враховуючи відсутність у позивача переважного права на залишенні на роботі з огляду на її продуктивність праці і кваліфікацію за сукупністю цих показників, а також враховуючи, що скорочення посади позивача входило до виключної компетенції управління освіти та фактично є його правом і первинною профспілковою організацією надана згода на розірвання трудового договору з позивачем, тому звільнення позивача з посади  вихователя групи продовженого дня на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України у зв`язку із скороченням штату працівників здійснено відповідачами з дотриманням вимог, передбачених КЗпП України. 
 
Доводи касаційної скарги про те, що позивачу при звільненні не було запропоновано вакантні посади та не вирішено питання її переважного права     на залишенні на роботі, не можуть бути підставами для скасування оскаржуваних судових рішень, оскільки на момент скорочення посади позивача були відсутні вільні посади, що підтверджується матеріалами справи. При цьому роботодавець виконує свій обов`язок по працевлаштуванню працівників при їх вивільненні або пропонуючи вільні посади на цьому ж підприємстві, при їх наявності, або шляхом повідомлення державну службу зайнятості.
 
Посилання касаційної скарги про те, що судом апеляційної інстанції не було розглянуто клопотання її представника про відкладення розгляду справи, безпідставні, оскільки в матеріалах справи відсутні будь-які клопотання про перенесення судового засідання, призначеного на 16 липня 2020 року, про яке позивач була належним чином повідомлена (а.с. 204, т. 2). Не додано таких доказів і до касаційної скарги.
 
Посилання касаційної скарги на правові висновки, викладені у постановах Верховного Суду України: від 21 травня 2014 року у справі № 6-33цс14,                            від 09 серпня 2017 року у справі № 6-1264цс17, від 01 квітня 2015 року у справі № 6-40цс15, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 вересня                    2018 року у справі № 800/538/17, постанові Верховного Суду від 08 квітня                2020 року у справі № 808/2741/16, необґрунтовані, оскільки у вказаних справах фактичні обставини відмінні від обставин справи, яка переглядається.
 
Аргументи касаційної скарги у переважній більшості є аналогічними доводам, викладеним в апеляційній скарзі, які належним чином перевірені апеляційним судом та обґрунтовані висновки щодо яких викладено у мотивувальній частині ухваленого ним рішення.
 
Доводи касаційної скарги не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки судів, які знайшли обґрунтовану оцінку у мотивувальній частині рішень, та переважно зводяться до переоцінки доказів і незгоди заявника з висновками суду щодо їх оцінки, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.
 
Відповідно до статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.
 
Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
 
Рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 15 лютого 2019 року та постанову Харківського апеляційного суду від 16 липня 2020 року залишити без змін. 
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту                      її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.  

Головуючий                                                                                    Є. В. Синельников
 
Судді:                                                                                               О. В. Білоконь
 
                                                                                                            О. М. Осіян
 
                                                                                                            Н. Ю. Сакара
 
                                                                                                            В. В. Шипович