Ухвала
Іменем України
05 березня 2021 року
м. Київ
справа № 607/15414/17
провадження № 51 - 6202 км 19
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого                        ОСОБА_1 ,
суддів                                    ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , 
розглянувши касаційну скаргу прокурора ОСОБА_4 на ухвалу Хмельницького апеляційного суду від 10 листопада 2020 року стосовно виправданої ОСОБА_5 , 
встановив:
За вироком Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 29 липня 2019 року ОСОБА_5 визнано невинуватою і виправдано у пред`явленому обвинувачені за ч. 3 ст. 354 Кримінального кодексу України (далі – КК України).
Тернопільський апеляційний суд ухвалою від 16 жовтня 2019 року апеляційну скаргу прокурора залишив без задоволення, а вирок Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 29 липня 2019 року – без змін.
Постановою Верховного Суду від 01 квітня 2020 року касаційну скаргу прокурора задоволено частково, ухвалу Тернопільського апеляційного суду від 16 жовтня 2019 року скасовано та призначено новий розгляд у суді апеляційної інстанції.
Хмельницький апеляційний суд ухвалою від 10 листопада 2020 року апеляційну скаргу прокурора на вирок Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 29 липня 2019 року залишив без задоволення, а вирок суду – без змін.
До Верховного Суду надійшла касаційна скарга прокурора в якій він просить скасувати судове рішення у зв`язку із істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону та неправильним застосуванням кримінального закону. Вважає, що ухвала апеляційного суду не відповідає вимогам Кримінального процесуального кодексу України (далі – КПК України), оскільки суд дав неправильну оцінку дослідженим доказам, у зв`язку з чим ОСОБА_5 не було притягнуто до кримінальної відповідальності за ч. 3 ст. 354 КК України.
Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Перевіривши доводи касаційної скарги та долучені до неї копії судових рішень, колегія суддів не вбачає підстав для відкриття касаційного провадження з мотивів, наведених у скарзі.
Так, відповідно до ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу. 
Отже, доводи прокурора щодо незгоди з даною судом оцінкою доказів, оспорювання встановлених за результатами судового розгляду фактів з викладенням власної версії подій стосуються по суті невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, що, виходячи з вимог статті 438 КПК України, не є предметом перевірки суду касаційної інстанції.
При цьому прокурор не вказує на жодні порушення вимог КПК України під час оцінки доказів апеляційним судом, а зі змісту касаційної скарги лише не погоджується з такою оцінкою, що не є підставою для скасування судового рішення в касаційній інстанції відповідно до ст. 438 цього Кодексу.
Оцінюючи доводи касаційної скарги прокурора, суд касаційної інстанції виходить з наступного.
Як вбачається з рішення суду апеляційної інстанції, цей суд переглянув вирок Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 29 липня 2019 року та дійшов висновку, що суд першої інстанції, виправдовуючи обвинувачену ОСОБА_5 за недоведеністю її вини, всебічно, повно й неупереджено дослідив всі обставини провадження, кожен доказ оцінив з точки зору належності, допустимості й достовірності, а їх сукупність з точки зору достатності та взаємозв`язку для постановлення виправдувального вироку.
Вирок суду першої інстанції відповідає вимогам ст. 374 КПК України, у ньому викладено формулювання обвинувачення, яке було пред`явлено ОСОБА_5 і визнано судом недоведеним, підстави виправдання обвинуваченої із зазначенням мотивів, з яких суд відкидає докази обвинувачення. Вирок суду є належним чином обґрунтованим.
Переглядаючи справу в апеляційному порядку, апеляційний суд відповідно до вимог ст. 419 КПК України дав належну оцінку викладеним в апеляційній скарзі прокурора доводам, та обґрунтовано відмовив у їх задоволенні.
Так, апеляційний суд погоджуючись із рішенням суду першої інстанції про те, що в ході судового розгляду винуватість ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 354 КК України, стороною обвинувачення не доведена доказами, здобутими у встановленому законом порядку, зазначив, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що органом досудового слідства при проведенні слідчої дії огляду, фіксації та вручення грошових коштів від 11 жовтня 2017 року, не було забезпечено участь законного представника неповнолітньої ОСОБА_6 , а вина ОСОБА_5 не доведена поза розумним сумнівом сукупністю належних та допустимих доказів. Ухвала апеляційного суду містить докладні мотиви на спростування доводів прокурора із зазначенням підстав, з яких ці доводи визнано необґрунтованими.
Разом з тим, апеляційним судом було враховано також і те, що під час розгляду кримінального провадження в апеляційній інстанції, прокурором не заявлялись клопотання про дослідження окремих доказів з метою ухвалення нового обвинувального вироку, що є процесуальною перешкодою для надання судом апеляційної інстанції іншої правової оцінки доказам, ніж та, яку їм надав суд першої інстанції.
Відповідно до ч. 14 ст. 352 КПК України, свідок може бути допитаний повторно в тому самому або наступному судовому засіданні за його клопотанням, за клопотанням сторони кримінального провадження або за ініціативою суду, зокрема, якщо під час судового розгляду з`ясувалося, що свідок може надати показання стосовно обставин, щодо яких він не допитувався.
Апеляційний суд, пославшись на положення вказаної статті, дійшов висновку, що посилання прокурора щодо надання невірної оцінки судом показань свідка ОСОБА_6 є безпідставними, оскільки при повторному допиті, вона змінила свої показання. При цьому судом було зазначено, що повторний допит свідка ОСОБА_6 було ініційовано прокурором та в порушення вимог ст. 352 КПК України, цьому ж свідку ставилися ті ж питання, відповіді на які були надані при первинному допиті.
Таким чином, на переконання колегії суддів касаційного суду, під час апеляційного розгляду, суд перевірив доводи апеляційної скарги прокурора та надав на них вичерпну відповідь, належним чином вмотивував своє рішення з наведенням докладних мотивів, з яких апеляційну скаргу прокурора залишив без задоволення, а вирок суду першої інстанції без змін.
З огляду на викладене колегія суддів вважає, що ухвала суду апеляційної інстанції, відповідає вимогам ст. 419 КПК України.
Водночас, касаційна скарга прокурора ОСОБА_4 не містить конкретного обґрунтування істотного порушення вимог кримінального процесуального закону, або неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, яке перешкодило чи могло перешкодити суду апеляційної інстанції ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення при розгляді кримінального провадження з огляду на положення статей 412-414 КПК України, а відтак й необхідності скасування судових рішень на підставах, передбачених ч.1 ст. 438 КПК України. 
Оскільки з касаційної скарги прокурора, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає, суд вважає за необхідне відмовити у відкритті касаційного провадження за цією касаційною скаргою.
На підставі викладеного та керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Суд
постановив:
У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою прокурора ОСОБА_4 на ухвалу Хмельницького апеляційного суду від 10 листопада 2020 року стосовно виправданої ОСОБА_5 – відмовити.
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:
ОСОБА_1                              ОСОБА_2                                      ОСОБА_3