ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 619/3978/20                                        Головуючий суддя І інстанції Болибок Є. А.
Провадження № 22-ц/818/1930/21                        Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: Справи у спорах, що виникають з договорів купівлі-продажу

П О С Т А Н О В А
 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 лютого 2021 року                                                                м. Харків.
Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:
головуючого                                        Яцини В.Б.,
суддів колегії                                        Бурлака І.В., Хорошевського О.М.,
за участю секретаря судового засідання        Семикрас О.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу  ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 на рішення Дергачівського районного суду м. Харкова від 20 листопада 2020 року, ухвалене у складі судді Болибока Є.А., по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання дійсним договору,

В С Т А Н О В И В :

09 вересня 2020 року ОСОБА_1 в особі свого представника – адвоката Асауленка В.В. звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 про визнання дійсним договору купівлі-продажу житлового будинку, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 . В обґрунтування позову адвокат зазначив, що 22 вересня 2001 року позивач ОСОБА_1 , яка на той час гостро потребувала житла, та відповідач ОСОБА_3 досягли згоди щодо всіх істотних умов договору купівлі-продажу житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 . Сторони визначили ціну продажу зазначеного житлового будинку, яка склала 3000 доларів США, та домовились про розстрочення оплати цієї ціни. Цього ж дня позивач в якості часткової оплати ціни житлового будинку сплатила відповідачу грошові кошти у сумі 1600 доларів США. Повна оплата ціни житлового будинку була здійснена позивачем 25 квітня 2003 року, коли позивач сплатила відповідачу грошові кошти у сумі 1400 доларів США. Також позивач ОСОБА_1 разом з дочками переїхали до цього будинку та проживають у ньому і на даний час. Сторони домовились про те, що вони посвідчать договір купівлі-продажу житлового будинку нотаріально після отримання відповідачем свідоцтва про право на спадщину на цей будинок. 26 березня 2004 року відповідач ОСОБА_3 видала довіреність, якою уповноважила позивача ОСОБА_1 отримати в Дергачівській державній нотаріальній конторі свідоцтво про право на спадщину. 01 червня 2007 року відповідач ОСОБА_3 отримала Свідоцтво про право на спадщину за заповітом, видане державним нотаріусом Дергачівської державної нотаріальної контори Задоріною Т.В., реєстровий № 1-1338, на підставі якого 25 липня 2007 року за нею було зареєстровано право власності на спірний житловий будинок, що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 15358626, виданим Дергачівським комунальним підприємством технічної інвентаризації «Інверос» 25 червня 2007 року. Однак, отримавши зазначене вище свідоцтво про право на спадщину, відповідач ОСОБА_3 протягом тривалого часу, посилаючись на різні причини, такі як її хвороба, хвороба чоловіка, смерть чоловіка, невідкладні важливі справи і таке інше, відкладала нотаріальне оформлення укладеного нею з позивачем ОСОБА_1 договору купівлі-продажу житлового будинку, не відмовляючись при цьому від такого оформлення. При цьому, з моменту укладення договору купівлі-продажу житлового будинку, тобто з 22 вересня 2001 року, і до березня 2019 року відповідач ОСОБА_3 не відмовлялася від нотаріального посвідчення цього договору, а лише відкладала з наведених вище причин відповідне звернення до нотаріуса і за таких обставин дії відповідача не можна було розцінювати як безповоротне ухилення від нотаріального посвідчення договору. В березні 2019 року, після того як позивач черговий раз звернулася до відповідача з приводу нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу житлового будинку, укладеного між ними 22 вересня 2001 року, відповідач раптово змінила свою позицію з цього питання і повністю відмовилася від нотаріального оформлення цього договору, заявивши при цьому, що вона взагалі не продавала житловий будинок позивачу. В зв`язку з наведеними вище обставинами, з метою захисту порушених прав позивача, 16 березня 2019 року представник позивача – адвокат Строгий В.Ф. звернувся до Дергачівського ВП ГУНП в Харківській області з заявою, в якій просив притягнути ОСОБА_3 до кримінальної відповідальності за її незаконні дії. Відповідно до довідки від 23 березня 2019 року, виданої відділом поліції за наслідками розгляду заяви представника позивача від 16 березня 2019 року, позивачу та відповідачу було запропоновано звернутися до суду для вирішення питання по суті. З урахуванням категоричної відмови відповідача ОСОБА_3 , позивач ОСОБА_1 на даний час втратила можливість нотаріально посвідчити укладений між ними 22 вересня 2001 року договір купівлі-продажу, внаслідок чого порушено її майнове право.
02 листопада 2020 року представник відповідача ОСОБА_3 – адвокат Соловей Л.О. подала до суду відзив, в якому просила застосувати строк позовної давності та відмовити у задоволені позову. В обґрунтування вказала, що ОСОБА_3 приблизно у 2000 році погодилася, що ОСОБА_1 та її сім`я, у зв`язку зі складними життєвими обставинами, що виникли у позивача, будуть протягом певного періоду часу проживати у будинку за адресою: АДРЕСА_1 , який належав матері ОСОБА_3 – ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 . На момент усної домовленості про тимчасове проживання між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_3 , яка не була юридичним власником майна, оскільки не було оформлено Свідоцтво про право на спадщину за заповітом. Відповідач ОСОБА_3 отримала його лише 01.06.2007, тобто фактично до 2007 року не могла розпоряджатись даним житлом, а саме продавати його. Отже, істотні умови договору купівлі-продажу, про які вказує позивач, не могли вирішуватись у 2000-2001 роках. Тому між позивачем та відповідачем не було досягнуто ніяких домовленостей щодо істотних умов договору купівлі-продажу будинку, який належить на момент подання даної позовної заяви відповідачу ОСОБА_3 . Надані позивачем розписки не мають природи договору купівлі-продажу нерухомого майна. За ними, грошові кошти передавалися за користування будинком, про свідчить їх зміст щодо належного користування будинком. Сторони не обговорювали будь-яку вартість будинку, а тому твердження позивача ОСОБА_1 щодо домовлених 3000 доларів США є надуманим та таким, що не відповідає дійсності. Також, державний реєстр нерухомого майна не містить інформації, що ОСОБА_3 укладала з позивачем ОСОБА_1 будь-які письмові та нотаріально посвідчені договори щодо купівлі-продажу будинку. Крім того, позивач ОСОБА_1 втратила право для звернення до суду, у зв`язку з пропущенням строків позовної давності у цій справи за своїми позовними вимогами, за захистом її прав та інтересів. Оскільки у 2000 році ОСОБА_1 зі своєю родиною заселилися у будинок до ОСОБА_3 , 22.09.2001 була надана перша розписка на отримання коштів ОСОБА_3 у сумі 1600 доларів США, 25.04.2003 була написана друга розписка на суму 1400 доларів США, 26.03.2004 було видано довіреність на те, що ОСОБА_1 отримує у Дергачівській нотаріальній конторі свідоцтво про право на спадщину за законом та зареєструє будинок за ОСОБА_3 01 червня 2007 року за ОСОБА_3 було зареєстровано право на спадщину за заповітом. З кожної наведеної обставини, а також з моменту коли відповідач стала безпосередньо власником вищезазначеного будинку, сплив трирічний строк позовної давності для звернення до суду за захистом своїх порушених прав та інтересів, що є підставою для відмови у позові. Тому, посилання позивача на те, що вона дізналась про своє порушене право лише у березні 2019 року є абсолютно недоречними та нічим не підтвердженими. Отже, представник відповідача просила суд застосувати у цій справі строки позовної давності.
18 листопада 2020 року представник позивача ОСОБА_1 – адвокат Асауленко В.В. подав до суду відповідь на відзив. В обґрунтування зазначив, що у відзиві на позов представник відповідача посилається на відсутність у відповідача ОСОБА_3 станом на 22 вересня 2001 року права розпоряджатися житловим будинком, розташованим за адресою: АДРЕСА_1 , оскільки відповідач на той час не була його титульним власником, тоді як положення ЦК України чітко вказують, що відчуження майна може здійснюватися виключно його власником. Однак, на час виникнення зазначених правовідносин, тобто на 22 вересня 2001 року, майнові і пов`язані з ними особисті немайнові відносини громадян між собою регулювались нормами ЦК УРСР від 18 липня 1963 року №1540- VI.
Відповідач згідно з заповітом, посвідченим виконавчим комітетом Русько-Лозівської сільської ради Дергачівського району Харківської області 15 травня 1996 року за реєстром № 125, є єдиним спадкоємцем усього майна (у тому числі й житлового будинку) своєї матері – ОСОБА_4 та після смерті останньої ІНФОРМАЦІЯ_2 у встановлений чинним на той час законодавством шестимісячний строк зазначену у заповіті спадщину прийняла, але відповідне свідоцтво про право на спадщину не отримала. Згідно з правовстановлюючими документами, станом на 22 вересня 2001 року власником житлового будинку рахувалася померла ОСОБА_4 . При цьому, укладаючи 22 вересня 2001 року договір купівлі-продажу житлового будинку позивач та відповідач усвідомлювали, що витребування цього будинку від позивача, як покупця, з боку ОСОБА_4 неможливо, оскільки на той час вона вже померла. За вказаних обставин, продаж позивачу 22 вересня 2001 року житлового будинку відповідачем, яка була єдиним спадкоємцем померлого власника цього будинку та прийняла спадщину, не суперечив вимогам ЦК УРСР в частині продажу майна особою, яка не є його власникам. 
Що стосується тверджень представника відповідача щодо пропуску позивачем строку позовної давності представник позивача зазначає наступне. З моменту укладення договору купівлі-продажу житлового будинку з позивачем, тобто з 22 вересня 2001 року і до березня 2019 року відповідач не відмовлялася від нотаріального посвідчення цього договору, а лише відкладала з різних причин відповідне звернення до нотаріуса і за таких обставин дії відповідача не можна було розцінювати як безповоротне ухилення від нотаріального посвідчення договору. В березні ж 2019 року відповідач раптово змінила свою позицію і повністю відмовилась від нотаріального оформлення договору, заявивши при цьому, що вона взагалі не продавала житловий будинок позивачу, і саме з цього часу можливість нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу житлового будинку була втрачена позивачем остаточно, що на думку позивача є порушенням її права і саме з цього часу почався перебіг строку позовної давності. Зважаючи на викладені вище обставини встановлена чинним законодавством України трирічна позовна давність на час звернення позивача до суду з позовом по даній справі, тобто на 09 вересня 2020 року, не сплила.
Рішенням Дергачівського районного суду м. Харкова від 20 листопада 2020 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 .
В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 – адвокат Асауленко В.В. просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги.
Апеляційна скарга мотивована тим, що позивач та її представник з зазначеним вище рішенням суду першої інстанції не згодні, вважають його необґрунтованим і незаконними.
Вказав, що з розписки відповідача від 22 вересня 2001 року вбачається, що відповідач отримала від позивача грошові кошти у сумі 1600 (одна тисяча шістсот) доларів США, як оплату частини вартості житлового будинку по АДРЕСА_1 , що є підтвердженням факту узгодження сторонами предмета купівлі-продажу та часткової оплати позивачем його ціни. Також у цій розписці зазначено, що позивач має сплатити відповідачу ще 1400 (одна тисяча чотириста) доларів США, тобто дані, зазначені у цій розписці підтверджують не лише факт отримання відповідачем від позивача часткової оплати ціни житлового будинку, але й підтверджують, що узгоджена сторонами ціна будинку склала 3000 (три тисячі) доларів США.
Послався на те, що дані, що містяться у розписці відповідача від 25 квітня 2003 року підтверджують факт сплати позивачем відповідачу грошових коштів у сумі 1400 (одна тисяча чотириста) доларів США, тобто повної оплати узгодженої сторонами ціни житлового будинку, а також підтверджують ту обставину, що позивач сплатила кошти саме, як покупець житлового будинку, оскільки у тексті цієї розписки зазначено: «номери купюр переписані і завірені підписом покупця».
Зазначив, що окрім письмових доказів, якими є долучені до матеріалів даної справи розписки відповідача, факт укладення 22 вересня 2001 року між позивачем та відповідачем договору купівлі-продажу також підтверджується показаннями позивача, яка була допитана судом першої інстанції як свідок. При цьому, як вбачається з тексту оскаржуваного рішення суду, окремої оцінки показанням допитаної як свідка позивача судом першої інстанції надано не було, що є порушенням норм процесуального права, а саме вимог ч. 3 ст. 89 Цивільного процесуального кодексу України, згідно з якими суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Вважає, що судом першої інстанції безпідставно було відмовлено у задоволенні заяви представника позивача про виклик свідків ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , які могли також підтвердити факт укладання між сторонами договору купівлі-продажу будинку.
Вказав, що на відміну від даної справи у справі №151/260/18, на яку послався суд у своєму рішенні, у суду не було надано жодних письмових доказів на підтвердження факту укладення та повного або часткового виконання договору купівлі-продажу, а грошові кошти сплачувались шляхом перерахування на картковий рахунок із призначенням платежу «поповнення карткового рахунку». За вказаних обставин, дана справа та справа №151/260/18 мають лише аналогічні позовні вимоги, а обставини та зібрані докази у цих справах не є подібними і тому вважаю, що суд першої інстанції при ухваленні рішення у даній справі помилково врахував висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 01 червня 2020 року у справі №151/260/18.
Зазначив, що продаж позивачу 22 вересня 2001 року житлового будинку відповідачем, яка була єдиним спадкоємцем померлого власника цього будинку та прийняла спадщину, не суперечив вимогам Цивільного кодексу Української PCP в частині продажу майна особою, яка не є його власником.
Зауважив, що в березні 2019 року, після того, як позивач черговий раз звернулась до відповідача з приводу нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу житлового будинку, укладеного між ними 22 вересня 2001 року, відповідач повністю відмовилась від нотаріального оформлення цього договору, заявивши при цьому, що вона взагалі не продавала житловий будинок позивачу. За вказаних обставин, з урахуванням категоричної відмови відповідача та заперечення нею факту укладення договору купівлі-продажу, позивач втратила можливість нотаріально посвідчити укладений з відповідачем 22 вересня 2001 року договір купівлі-продажу.
Адвокат Соловей Л.О., який діє в інтересах ОСОБА_3 , надала суду відзив на апеляційну скаргу, в якому просить останню залишити без задоволення, а оскаржене рішення – без змін.
Вказала, що рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим.
Послалась на те, що розписки, на які посилається позивач від 22 вересня 2001 року та 25 квітня 2003 року не породжують будь-яких правових наслідків для сторін по справі, оскільки чинне законодавство не містить підстав, за якими за вказаними позивачем розписками може переходити право власності на нерухоме майно від відповідача до позивача, мінуючи обов`язковість нотаріального посвідчення припинення та набуття прав та обов`язків за однією та іншою особами та здійснення реєстрації правочину у Державному реєстрі прав на нерухоме майно.
Зазначила, що у судовому засіданні позивачі підтвердили відсутність: нотаріально посвідченої домовленості між сторонами по справі, щодо укладання договору купівлі-продажу житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , будь-яких прав позивача як переважного кредитора, заборон на користь позивача та інших заходів на його користь. Сторони не фіксували істотні умови договору купівлі-продажу нерухомого майна, у встановлений Законом спосіб.
Зауважила, що відповідач не була власником майна на час укладання розписок, а свідоцтво про право на спадщину отримала лише у 2007 році, а тому не володіла правом розпорядження вказаним нерухомим майном.
Послалась на те, що для звернення позивача до суду з позовом до відповідача за захистом своїх прав та інтересів щодо сум, вказаних у наведених у розписках, сплив строк позовної давності, а відповідач заявив про його застосування у судовому процесі, надавши відповідну заяву. Клопотання про визнання причин пропуску строку позовної давності поважними суду не надавала.
Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, лише якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Згідно до ст. 368 ЦПК України суд апеляційної інстанції розглянув справу за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими для апеляційного провадження, з повідомленням учасників справи.
Колегія суддів, відповідно до ст.ст. 367, 368 ЦПК України вислухала доповідь судді-доповідача, представників учасників справи, перевірила законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги та розглянутого судом позову, та вважає, що скарга не підлягає задоволенню, з огляду на наступне.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
За правилом ч. 1 ст. 263 ЦПК судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Оскаржуване рішення відповідає вказаним вимогам.
Судом першої інстанції встановлено, що у судовому засіданні позивач ОСОБА_1 , яка за її згодою відповідно до ст. 234 ЦПК України допитана як свідок, пояснила наступне. 22 вересня 2001 року ОСОБА_1 та ОСОБА_3 досягли згоди щодо умов договору купівлі-продажу спірного житлового будинку. Сторони визначили ціну продажу у розмірі 3000 доларів США, та домовились про розстрочення оплати цієї ціни. Цього ж дня ОСОБА_1 в якості часткової оплати ціни житлового будинку сплатила ОСОБА_3 грошові кошти у сумі 1600 доларів США. Повна оплата ціни житлового будинку була здійснена 25 квітня 2003 року, коли ОСОБА_1 сплатила відповідачу грошові кошти у сумі 1400 доларів США. ОСОБА_1 разом з дочками переїхали до спірного будинку та проживають у ньому і на даний час. Сторони домовились про те, що вони посвідчать договір купівлі-продажу житлового будинку нотаріально після отримання відповідачем свідоцтва про право на спадщину на цей будинок. 26 березня 2004 року відповідач ОСОБА_3 видала довіреність, якою уповноважила позивача ОСОБА_1 отримати в Дергачівській державній нотаріальній конторі свідоцтво про право на спадщину. Відповідач ОСОБА_3 отримала свідоцтво про право на спадщину за заповітом. Однак, ОСОБА_3 протягом тривалого часу, посилаючись на різні причини, такі як її хвороба, хвороба чоловіка, смерть чоловіка, невідкладні важливі справи і таке інше, відкладала нотаріальне оформлення укладеного нею з позивачем ОСОБА_1 договору купівлі-продажу житлового будинку, не відмовляючись при цьому від такого оформлення. У березні 2019 року, після того як позивач черговий раз звернулася до відповідача з приводу нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу житлового будинку, відповідач раптово змінила свою позицію з цього питання і повністю відмовилася від нотаріального оформлення цього договору, заявивши при цьому, що вона взагалі не продавала житловий будинок позивачу.
Згідно з письмовою розпискою від 22 вересня 2001 року ОСОБА_3 прийняла від ОСОБА_1 грошові кошти в розмірі 1600 доларів США, як частину вартості жилого будинку, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 .
Згідно з письмовою розпискою від 25 квітня 2003 року ОСОБА_3 прийняла від ОСОБА_1 грошові кошти в розмірі 1400 доларів США, як вартість жилого будинку, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 .
Відповідно до довіреності від 26 березня 2004 року, посвідченої секретарем виконкому Русько-Лозівської сільської ради Дергачівського району Харківської області, ОСОБА_3 уповноважила ОСОБА_1 отримати в Дергачівській державній нотаріальній конторі свідоцтво про право на спадщину.
Згідно з Свідоцтвом про право на спадщину за заповітом, виданим 01 червня 2007 року Дергачівською державною нотаріальною конторою Харківської області, зареєстрованого в реєстрі за № 1-1338, спадкоємицею на цілу частку майн, зазначеного у заповіті ОСОБА_4 , є її дочка ОСОБА_3 . Спадкове майно складається з жилого будинку з надвірними будівлями, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 .
Відповідно до Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 15358626 від 25.07.2007, в Дергачівському КП технічної інвентаризації «Інвенрос» на підставі Свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданим 01.06.2007 Дергачівською державною нотаріальною конторою Харківської області, зареєстрованого в реєстрі за № 1-1338, зареєстровано за ОСОБА_3 право власності на житловий будинок, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 .
Згідно з додатком до рішення № 37 від 22.12.2015 «Про перейменування вулиць, провулків в населених пунктах Русько-Лозівської сільської ради: с. Руська Лозова, селище Берізка, селище Нове», колишня вулиця Радянська перейменована на вулицю Слобожанську.
Відповідно до Довідки № 02-22/1318 від 13.07.2020, виданої сільським головою Русько-Лозівською сільської ради Дергачівського району Харківської області Фоміним Ю.В. за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровані: ОСОБА_7 1990 року народження, ОСОБА_8 2009 року народження, ОСОБА_9 1993 року народження.
Відповідно до Довідки від 23.03.2019, виданої Дергачівським ВП ГУНП в Харківській області про результати розгляду звернення від 16 березня 2019 року, ОСОБА_1 та ОСОБА_3 запропоновано звернутися до суду для вирішення питання по суті.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції свої висновки з посиланням на правову позицію Верховного Суду у постанові від 01 червня 2020 року (справа № 151/260/18, провадження № 61-46710св18) також мотивував тим, що з урахуванням наданих позивачем розписок від 22 вересня 2001 року та 25 квітня 2003 року, - сторони в належній формі не досягли згоди з усіх істотних умов договору купівлі-продажу житлового будинку, тому відсутні підстави вважати вказані розписки укладенням попереднього договору купівлі-продажу.
Самі по собі передача грошових коштів та видача ОСОБА_3 на ім`я ОСОБА_1 довіреності на здійснення дій, пов`язаних з оформленням документів для реєстрації житлового будинку відповідача, не свідчать про укладення сторонами договору-купівлі продажу.
Судом встановлено, що за ОСОБА_3 право власності на спірний житловий будинок було зареєстровано 25 липня 2007 року, тобто після складання згаданих письмових розписок.
Таким чином суд вважав, недоведеними доводи позову про те, що сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору купівлі-продажу житлового будинку, які не підтверджені належними та допустимими доказами, зокрема, що ОСОБА_3 погодилась продати ОСОБА_1 будинок та про його ціну 3000 доларів США.
Також суд вважав недоведеним факт дійсного ухилення відповідача від нотаріального посвідчення правочину, внаслідок чого була втрачена можливості з будь-яких причин його посвідчити, що є обов`язковими умовами для визнання правочину дійсним.
Суд апеляційної інстанції погоджується з такими висновками районного суду.
Згідно з ст. 227 ЦК УРСР договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (стаття 47 цього Кодексу).
Відповідно до ст. 47 ЦК УРСР нотаріальне посвідчення угод обов`язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими частиною другою статті 48 цього Кодексу. Якщо одна з сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається.
ЦК України набрав чинності з 1 січня 2004 року.
Відповідно п. 4 «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України, Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності.
Відповідно до частини першої статті 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.
Згідно із частиною другою статті 220 ЦК України якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається.
Однією з умов застосування частини другої статті 220 ЦК України та визнання правочину дійсним в судовому порядку є встановлення судом факту безповоротного ухилення однієї із сторін від нотаріального посвідчення правочину та втрата стороною можливості з будь-яких причин нотаріально посвідчити правочин (аналогічною є правова позицію, викладена у Постанові Верховного Суду від 19 березня 2020 року у справі за № 623/2589/17-ц, провадженні № 61-36385св18).
При розгляді справи про визнання правочину дійсним суд повинен з`ясувати, з якої причини правочин не був нотаріально посвідчений, чи дійсно сторона ухилилася від його посвідчення та чи втрачена така можливість. При цьому саме по собі небажання сторони нотаріально посвідчувати договір, її ухилення від такого посвідчення з особистих причин не може бути підставою для застосування частини другої статті 220 ЦК України.
Аналогічна правова позиція, викладена Верховним Судом України в постановах від 06.09.2017 року у справі № 6-1288цс17 та від 30.01.2013 року у справі № 6-162цс12.
Відповідно до п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 при розгляді справи про визнання правочину дійсним суд повинен з`ясувати, чому правочин не був нотаріально посвідчений, чи дійсно сторона ухилилася від його посвідчення та чи втрачена така можливість, а також чи немає інших підстав нікчемності правочину. При цьому саме по собі небажання сторони нотаріально посвідчувати договір, її ухилення від такого посвідчення з причин відсутності коштів на сплату необхідних платежів та податків під час такого посвідчення не може бути підставою для застосування ч. 2 ст. 220 ЦК України.
Згідно з ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Частиною 1 ст. 628 ЦК України визначено, що зміст договору становить умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Згідно з ч. 1 ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.
Відповідно до ч. 1 ст. 632 ЦК України ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін.
Для визнання такого договору дійсним обов`язковою умовою, як і для будь якого іншого договору, є відповідність його змісту ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства (ч. 3 ст. 209, ч. 1 ст. 203 ЦК України).
Відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Згідно з ч. 1 ст. 657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.
Відповідно до ч. 4 ст. 334 ЦК України права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону.
Частиною 1 ст. 210 ЦК України передбачено, що правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом або домовленістю сторін. Правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації.
Відповідно до п.1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» № 1878-VI від 11.02.2010 у Державному реєстрі прав реєструються права на такі об`єкти нерухомого майна, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких неможливе без їх знецінення та зміни призначення: житлові будинки.
За своєю суттю договір купівлі-продажу передбачає для однієї сторони право отримання предмета купівлі-продажу у власність та зобов`язання сплатити його покупну ціну, а для другої сторони право на отримання ціни та обов`язок передати предмет договору наступному власнику.
Істотними умовами договору купівлі-продажу є умови про предмет та ціну.
Крім того, відповідно до ч. 2 ст. 377 ЦК України розмір та кадастровий номер земельної ділянки, право на яку переходить у зв`язку з переходом права власності на житловий будинок, будівлю або споруду, є істотними умовами договору, який передбачає набуття права власності на ці об`єкти (крім багатоквартирних будинків та об`єктів державної власності, що підлягають продажу шляхом приватизації).
Ціна товару це грошова сума, яка підлягає сплаті покупцем за одержану від продавця річ.
Таким чином, за відсутності належних письмових доказів укладення між сторонами договору купівлі-продажу житлового будинку з надвірними будівлями у даному випадку мали місце лише наміри вчинити такий правочин, сторони не домовилися щодо усіх істотних умов договору купівлі-продажу будинку. Крім того, позивач не довів втрату можливості посвідчити договір купівлі-продажу житлового будинку з надвірними будівлями у встановленому законом порядку, тому колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про недоведеність позову.
Суд першої інстанції відповідно до ст. 89 ЦПК України належним чином оцінив наявні у справі докази, навів мотиви відхилення або врахування кожного доказу, доводами скарги не спростовуються висновки суду першої інстанції, які відповідають нормам матеріального і процесуального права.
З огляду на те, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, колегія суддів на підставі ст. 375 ЦПК України залишає скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення – без змін.
Керуючись ст.ст. 259, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 – залишити без задоволення.
Рішення Дергачівського районного суду м. Харкова від 20 листопада 2020 року – залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня прийняття, і протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду.
Повний текст судового рішення складено 24 лютого 2021 року.

Головуючий                                                        В.Б. Яцина.

Судді колегії                                                        І.В. Бурлака.

                                                                       О.М. Хорошевський.