Постанова
Іменем України

24 лютого 2021 року
м. Київ
 
справа № 740/1773/20 
провадження № 51-6101км20 
 
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
 
головуючого                                                  ОСОБА_1 ,                                 
суддів                                                               ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю: 
секретаря судового засідання                 ОСОБА_4 ,
 
прокурора                                                     ОСОБА_5 ,
 
засудженого                                                  ОСОБА_6 (у режимі відеоконференції),       
 
захисника                                                       ОСОБА_7 (у режимі відеоконференції),   
 
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу захисника ОСОБА_7 на вирок Чернігівського районного суду Чернігівської області від 05 червня 2020 року та ухвалу Чернігівського апеляційного суду від 17 листопада 2020 року щодо 

 
ОСОБА_6 ,
ІНФОРМАЦІЯ_1 ,  громадянина України,  жителя АДРЕСА_1 , раніше  судимого, останнього разу – 30 грудня 2016 року Ніжинським міськрайонним судом Чернігівської області за ч. 1 ст. 185 Кримінального кодексу України (далі — КК) до позбавлення волі на строк 1 рік, остаточне покарання за цим вироком визначено за сукупністю вироків шляхом часткового приєднання невідбутої частини покарання за попереднім вироком на підставі ст. 71 КК, а саме у виді позбавлення волі на строк 2 роки 6 місяців,  
 
засудженого за вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 121,               ч. 1 ст. 309 КК.
 
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами 
першої та апеляційної інстанцій обставини 
 
За вироком Чернігівського районного суду Чернігівської області від 05 червня 2020 року ОСОБА_6 визнано винуватим і засуджено за ч. 1 ст. 121 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 6 років, за ч. 2 ст. 309 КК – до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки. Відповідно до ст. 70 цього Кодексу остаточне покарання визначено за сукупністю кримінальних правопорушень шляхом часткового складання призначених покарань, а саме у виді позбавлення волі на строк 7 років.
 
Стягнуто з ОСОБА_6 на користь держави процесуальні витрати в розмірі 785,05 грн, а на користь місцевого бюджету – вартість лікування потерпілого ОСОБА_8 в закладі охорони здоров`я у розмірі 7228,60 грн.
 
Вирішено питання щодо речових доказів та процесуальних витрат у кримінальному провадженні.
 
Згідно з вироком кримінальне правопорушення ОСОБА_6 скоєно за таких обставин.
06 березня 2020 року приблизно о 23:55 він, перебуваючи на АДРЕСА_1 , будучи у  стані алкогольного сп`яніння, на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин під час конфлікту з ОСОБА_8 , маючи на меті спричинення шкоди здоров`ю останнього, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер свого діяння, умисно, тобто передбачаючи наслідки у вигляді заподіяння тілесного ушкодження потерпілому і бажаючи їх настання, наніс ОСОБА_8 один удар ножем у ділянку грудної клітки, чим спричинив йому тілесні ушкодження у вигляді проникаючого ножового поранення грудної клітки, яке належить до категорії тяжких тілесних ушкоджень, небезпечних для життя у момент заподіяння.
Крім того, ОСОБА_6 , діючи повторно, у не встановлений досудовим розслідуванням день та час, у невстановленому місці зірвав рослини роду конопель, які приніс до свого місця проживання ( АДРЕСА_1 ), де висушив їх і надалі зберігав на горищі сараю для власних потреб без мети збуту.
13 березня 2020 року в період часу з 13:05 по 13:30 співробітники Ніжинського ВП ГУНП в Чернігівській області на горищі сараю за вказаною вище адресою виявили та вилучили наркотичний засіб – канабіс масою в перерахунку на висушену речовину 130,7 г, який ОСОБА_6 незаконно придбав та зберігав за місцем свого проживання для власних потреб без мети збуту.
Чернігівський апеляційний суд ухвалою від 17 листопада 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_6 задовольнив частково.
 
Вирок місцевого суду змінив. Виключив із вироку посилання на кваліфікуючу ознаку (повторність) за обвинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 309 КК. 
 
Дії ОСОБА_6 перекваліфіковано з ч. 2 на ч. 1 ст. 309 КК та призначено йому покарання за ч. 1 цієї статті у виді позбавлення волі на строк 3 роки. Остаточне покарання визначено за сукупністю злочинів на підставі ч. 1 ст. 70 КК шляхом поглинення менш суворого більш суворим, а саме у виді позбавлення волі на строк 6 років.
 
В іншій частині вирок суду першої інстанції залишено без змін. 
 
Вимоги та узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу
 
У касаційній скарзі захисник просить скасувати вирок Чернігівського районного суду Чернігівської області від 05 червня 2020 року та ухвалу Чернігівського апеляційного суду від 17 листопада 2020 року у зв`язку з істотним порушенням вимог кримінального  процесуального закону та неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність і призначити новий розгляд у суді першої інстанції.
 
Вважає, що місцевий суд не оцінив доказів у кримінальному провадженні за обвинуваченням ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 309 КК, з точки зору належності, допустимості й достовірності, чим порушив ст. 94 Кримінального процесуального кодексу України (далі – КПК). 
 
На думку захисника, протокол огляду місця події від 13 березня 2020 року складений без додержання вимог КПК. Так, згоду на проникнення до житла у його володільця було отримано  13 лютого 2020 року (тобто не в день його проведення), а сам огляд був проведений 13 березня 2020 року без попередньо отриманої ухвали слідчого судді. 
 
В ухвалі слідчого судді від 14 березня 2020 року не наведено жодних підстав, які би свідчили про невідкладність огляду місця події, як визначено ч. 3 ст. 233 КПК, а тому фактичні дані, що містяться у вказаному протоколі огляду, є недопустимими, як і докази похідні від нього.         
 
Суд апеляційної інстанції, не зважив на це, а тому допустив істотні порушення вимог кримінального процесуального закону.
 
Позиції учасників судового провадження
 
Захисник ОСОБА_7 підтримав свою касаційну скаргу, просив скаргу задовольнити, вирок місцевого суду та ухвалу апеляційного суду скасувати, а кримінальне провадження щодо ОСОБА_6 направити на новий розгляд до суду першої інстанції. 
 
Засуджений ОСОБА_6 підтримав позицію захисника, просив його касаційну скаргу задовольнити.  
 
Прокурор ОСОБА_5 не підтримала доводів, викладених у касаційній скарзі захисника, і просила залишити її без задоволення, а судові рішення без зміни. Звертала увагу суду на те, що касаційні скарги не містять даних, які свідчать про істотні  порушення кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.   
 
Мотиви Суду 
 
Заслухавши доповідь судді, доводи захисника, позицію засудженого та прокурора, перевіривши доводи, наведені в касаційній скарзі, і матеріали кримінального провадження, колегія суддів вважає, що касаційна скарга захисника ОСОБА_7 не підлягає задоволенню на таких підставах. 
 
За частиною 2 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.
 
При цьому касаційний суд перевіряє правильність застосування судами першої та  апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, а також правильність правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати й визнавати доведеними обставини, яких не було встановлено в  оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
 
Згідно з вимогами ч. 1 ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є: істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність; невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.
 
На інших підставах касаційний суд не вправі втручатися у рішення судів. 
 
Під час розгляду касаційної скарги суд касаційної інстанції керується фактичними обставинами, встановленими судами першої та апеляційної інстанцій.
 
Зі змісту ст. 370 КПК, якою визначено вимоги стосовно законності, обґрунтованості та вмотивованості судового рішення, убачається, що законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом; обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу; вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
 
Не оспорюючи в касаційній скарзі фактичних обставин справи за ч. 1 ст. 121 КК, встановлених судами, та кваліфікації дій засудженого ОСОБА_6 за вказаною статтею, захисник не погоджується з обставинами, встановленими місцевим судом, щодо незаконного придбання та зберігання за місцем свого проживання для власних потреб без мети збуту наркотичного засобу – канабісу, які кваліфікуються як злочин, передбачений ч. 1 ст. 309 КК. 
 
Вказує, що протокол огляду є недопустимим доказом, оскільки проникнення на територію домогосподарства, розташованого на АДРЕСА_1 , відбулося без дотримання положень ст. 233 КПК. 
 
Суд погоджується з тим, що право особи на недоторканність житла чи іншого володіння у кримінальному процесі розглядається як самостійне суб`єктивне право особи, встановлене й гарантоване Конституцією України та кримінальним процесуальним законом, що охороняє її житло й інше володіння від протиправних проникнень з боку державних органів і посадових осіб, які ведуть кримінальний процес, гарантує збереження таємниці приватного життя в житлі чи іншому володінні, забезпечує додержання законності під час проведення слідчих та інших процесуальних дій у ньому, а також можливість відновлення порушених прав особи у разі незаконного обмеження недоторканності житла чи іншого володіння.
 
Статтею 30 Конституції України встановлено, що не допускається проникнення до житла чи до іншого володіння особи, проведення в них огляду чи обшуку інакше як за вмотивованим рішенням суду. У невідкладних випадках, пов`язаних із врятуванням життя людей та майна чи з безпосереднім переслідуванням осіб, які підозрюються у вчиненні злочину, можливий інший, встановлений законом, порядок проникнення до житла чи до іншого володіння особи, проведення в них огляду і обшуку.
 
Наведена конституційна норма, що має принципово важливе значення з точки зору охорони прав та свобод людини і громадянина, визначена в п. 6 ч. 1 ст. 7 КПК як загальна засада кримінального провадження. Зміст цієї засади розкривається у ст. 13 КПК, відповідно до якої не допускається проникнення до житла чи до іншого володіння особи, проведення в них огляду чи обшуку інакше як за вмотивованим судовим рішенням, крім випадків, передбачених цим Кодексом.
 
Водночас ч. 1 ст. 233 КПК, яка визначає порядок проникнення до житла чи іншого володіння особи, встановлено, що ніхто не має права проникнути до житла чи іншого володіння особи з будь-якою метою, інакше як лише за добровільною згодою особи, яка ними володіє, або на підставі ухвали слідчого судді, крім випадків, установлених ч. 3 цієї статті.
 
За статтею 237 КПК з метою виявлення та фіксації відомостей щодо обставин вчинення кримінального правопорушення слідчий, прокурор проводять огляд місцевості, приміщення, речей та документів. Огляд житла чи іншого володіння особи здійснюється згідно з правилами цього Кодексу, передбаченими для обшуку житла чи іншого володіння особи.
 
Тобто підстави для проникнення до житла чи іншого володіння особи під час кримінального провадження також виникають унаслідок добровільної згоди особи, яка ним володіє. 
 
Оцінюючи характер розвитку подій у цьому кримінальному провадженні, підстави для огляду домогосподарства, враховуючи наявність заяви про добровільну видачу сухих рослин від 13 березня 2020 року (т. 1, а.с. 127), суд дійшов висновку, що власниця домогосподарства  ОСОБА_9 допустила описку в заяві про добровільну згоду на огляд домогосподарства, вказавши як дату написання заяви 13 лютого замість 13 березня 2020 року. Об`єктивних даних про те, що ця заява була написана 13 лютого, а не 13 березня матеріали кримінального провадження не містять. Також у матеріалах провадження відсутні дані про проведення 13 лютого 2020 року будь-яких слідчих дій, у тому числі за участю ОСОБА_9 .  
    
Під час досудового розслідування і розгляду справи в судах першої та апеляційної інстанцій жодних скарг на те, що огляд домогосподарства було проведено всупереч волі власниці, остання не заявляла. Об`єктивних сумнівів у добровільності написання заяви про згоду на огляд домогосподарства не встановлено. 
 
У зв`язку з тим, що огляд місця події, а саме території домогосподарства, розташованого на АДРЕСА_1 , 13 березня 2020 року проводився з дозволу ОСОБА_9 , якій воно належить, а також у присутності понятих, спеціаліста (т. 1, а.с. 129—132), суд обґрунтовано послався на фактичні дані, здобуті в ході проведення цієї слідчої (розшукової) дії, як на доказ, отриманий у передбаченому КПК порядку.
 
Крім цього, відомості про кримінальне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 309 КК, згідно з витягом із Єдиного реєстру досудових розслідувань були внесені 13 березня 2020 року об 11:57 до проведення огляду місця події (т. 1, а.с. 123), що свідчить про своєчасність їх внесення після отримання повідомлення стосовно вчинення  кримінального правопорушення.    
 
Наявна у матеріалах кримінального провадження ухвала слідчого судді про проведення огляду території домогосподарства, розташованого на АДРЕСА_1 , прийнята в порядку судового контролю в сукупності із заявою власниці ОСОБА_9 про надання дозволу на огляд домогосподарства, яке належить їй на праві приватної власності, і яка стала підставою для проникнення на територію домогосподарства, свідчить про обґрунтованість висновків судів першої та апеляційної інстанцій щодо допустимості фактичних даних, отриманих під час огляду 13 березня 2020 року.  
  
Висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_6 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 309 КК, ґрунтується на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, підтверджених доказами, безпосередньо дослідженими та оціненими за критеріями, визначеними ч. 1 ст. 94 КПК та визнаними достовірними.
 
Так, суди крім фактичних даних, які містяться в протоколі огляду від 13 березня 2020 року, взяли до уваги:  показання потерпілого ОСОБА_8 дані ним під час розгляду кримінального провадження в суді першої інстанції. Потерпілий вказав, що ОСОБА_6 у його присутності лазив на горище сараю за коноплями, якими потім його пригощав; показання свідків ОСОБА_10 та ОСОБА_11 ,  присутніх як поняті під час огляду домогосподарства, розташованого на АДРЕСА_1 у, в ході якого в сараї на горищі було виявлено коноплі; висновок судової експертизи від 27 березня 2020 року №220 (х), згідно з яким вилучена під час огляду рослинна речовина є особливо небезпечним наркотичним засобом – канабісом масою  130,7 г (т. 1, а.с. 137—140);. рапорт старшого інспектора – чергового Ніжинського ВП ГУНП України в Чернігівській області Примушка С. Відповідно до рапорту 13 березня 2020 року зі служби 102 надійшло повідомлення про те, що на АДРЕСА_1 всусіда  ОСОБА_6 на горищі є наркотичний засіб «коноплі». Суди обґрунтовано   дійшли висновку, що вказані докази узгоджуються між собою і свідчать про наявність у діях ОСОБА_6 складу злочину, передбаченого ч. 1 ст. 309 КК.   
 
Вказані висновки є вмотивованими та обґрунтованими.

Покарання засудженому ОСОБА_6 призначено відповідно до статей 50, 65 КК з урахуванням ступеня тяжкості вчинених кримінальних правопорушень, які належать до злочинів середньої тяжкості і тяжкого, конкретних обставин справи, даних про особу винуватого (раніше неодноразово засуджений за умисні злочини), принципу індивідуалізації покарання, обставину, яка пом`якшує покарання (щире каяття у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 121  КК), і обставин, що обтяжують покарання (рецидив злочинів та вчинення кримінального правопорушення у стані алкогольного сп`яніння), позицію потерпілого. Призначене покарання є необхідним і достатнім для виправлення винуватого та попередження вчинення ним нових злочинів і не може вважатися явно неспівмірним вчиненим протиправним діянням унаслідок суворості. 
 
Виходячи з викладеного, істотних порушень кримінального процесуального закону, вичерпний перелік яких міститься в ч. 2 ст. 412 КПК та які могли бути безумовною підставою для скасування судових рішень, неправильного застосування закону про кримінальну відповідальність суди першої та апеляційної інстанцій під час розгляду кримінального провадження щодо ОСОБА_6  не допустили, а тому підстав, передбачених ст. 438 КПК, для скасування чи зміни оскаржуваних судових рішень немає.
 
Врахувавши наведене, суд касаційної інстанції робить висновок, що касаційна скарга захисника ОСОБА_7 задоволенню не підлягає.
 
Керуючись статтями 369, 376, 433, 434, 436, 438, 441, 442 КПК,  Верховний Суд 
 
ухвалив:
 
Вирок Чернігівського районного суду Чернігівської області від 05 червня 2020 року та ухвалу Чернігівського апеляційного суду від 17 листопада 2020 року щодо ОСОБА_6 залишити без зміни, а касаційну скаргу захисника ОСОБА_7 – без задоволення.
                          
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення, є остаточною та оскарженню не підлягає.
 
Судді:

ОСОБА_1                                             ОСОБА_2                                              ОСОБА_3