Справа № 128/979/20
Провадження № 22-ц/801/385/2021
Категорія: 10
Головуючий у суді 1-ї інстанції Васильєва Т. Ю.
Доповідач:Войтко Ю. Б.

ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 лютого 2021 року	  	м. Вінниця	

       Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з цивільних справ:
головуючого (судді-доповідача): Войтка Ю. Б.,
суддів Міхасішина І. В., Сопруна В. В.,
з участю секретаря судового засідання: Безрученко Н. Р.,
розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду № 2 апеляційну скаргу ОСОБА_1  на рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 08 грудня 2020 року, ухвалене під головуванням судді Васильєвої Т. Ю. в залі суду в м. Вінниці, зі складенням повного тексту судового рішення 18 грудня 2020 року, 
у цивільній справі № 128/979/20 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про визнання права власності на частку у праві власності на нерухоме майно,

встановив:
У квітні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду із вказаним позовом, який обґрунтовує тим, що 11.08.1956 вона уклала шлюб з ОСОБА_7 , який 11.08.2003 було розірвано. Вказує, що під час перебування в шлюбі вони побудували житловий будинок з верандою та погребом, що розташований по АДРЕСА_1 , який був побудований протягом 1988-2000 років. Зазначає, що після розірвання шлюбу з нею ОСОБА_7 отримав свідоцтво про право власності на вищевказаний житловий будинок та здійснив реєстрацію права власності на нього. Позивач зазначає, що їй не було відомо про реєстрацію права власності на будинок за ОСОБА_7 та про даний факт вона дізналася лише після його смерті. Оскільки будинок був побудований під час перебування ними в шлюбі, позивач вважає, що даний будинок є їхньою спільною з ОСОБА_7 сумісною власністю. Зазначає, що ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_7 помер, після його смерті відкрилася спадщина на належне йому майно, зокрема і на вищезазначений будинок, та протягом 6 місяців з моменту відкриття спадщини до державного нотаріуса звернулись відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 . Позивач звернулась до нотаріуса із заявою про видачу їй свідоцтва про право власності на частку в спільному майні подружжя, а саме на 1/2 частку в праві власності на вказаний житловий будинок, однак їй було відмовлено у видачі такого свідоцтва та рекомендовано звернутись до суду. Окрім того, вищевказаний житловий будинок знаходиться на земельній ділянці АДРЕСА_1 , кадастровий номер 0520680500:04:001:0389, площею 0, 0419 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), яка була передана ОСОБА_7 у власність в порядку приватизації. Позивач вважає, що вона має право на 1/2 частку даної земельної ділянки, оскільки їй належить право власності на 1/2 частку розташованого на ній житлового будинку.
За вказаних обставин, позивач просить суд визнати за нею право власності на 1/2 частки житлового будинку з прибудовами, господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , та визнати за нею право власності на 1/2 частки земельної ділянки АДРЕСА_1 , кадастровий номер 0520680500:04:001:0389, площею 0,0419 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка).
Рішенням Вінницького районного суду Вінницької області від 08 грудня 2020 року відмовлено в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 в повному обсязі.
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позивачем не доведено, що вона та ОСОБА_7 в період перебування в шлюбі набули право власності на житловий будинок з прибудовами, господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та на земельну ділянку для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) за цією ж адресою, а тому місцевий суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову в зв`язку з недоведеністю підстав для задоволення позовних вимог.
Не погодившись із вказаним рішенням суду першої інстанції, позивач ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове про задоволення її позовних вимог в повному обсязі, оскільки вважає, що таке рішення є незаконним з підстав порушення норм матеріального права та невідповідності висновків суду обставинам справи.
Доводи апеляційної скарги полягають в тому, що судом порушено вимоги ст. 22, 28 КпШС України та зроблено висновки, які не відповідають обставинам справи. При цьому вказує, що згідно з ч. 1 ст. 28 Кодексу про шлюб та сім`ю (який діяв на момент її перебування в шлюбі з ОСОБА_7 ), в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визначаються рівними. Отже вважає, що вона має право на 1/2 частку майна, що було нажите нею та ОСОБА_7 , під час шлюбу.
Суд, стверджуючи про, те, що вона не має правових підстав для визнання права власності на частину спірного будинку, як на об`єкт спільного майна подружжя, послався на те, що право власності на спірний житловий будинок в 1988 році могло виникнути лише на підставі акту державної комісії про прийняття збудованого громадянином житлового будинку. При цьому суд послався на відповідні положення Указу Президії Верховної Ради СРСР від 26.08.1948 «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» та Інструкцію про порядок реєстрації будинків та домоволодінь в містах і селищах міського типу Української РСР, затвердженої Міністерством комунального господарства УРСР 31.01.1966 (надалі - Інструкція). Проте, судом не враховано, що відповідно до п. 4 Інструкції реєстрації підлягали лише будівлі в межах міст і селищ міського типу. В свою чергу, відповідно до п. 5 Інструкції не підлягають реєстрації будинки і домоволодіння, що розташовані в сільських населених пунктах. Оскільки спірний житловий будинок був побудований в 1988 році, тому до питання виникнення права власності на житловий будинок повинні застосовуватись положення ЦК УРСР в редакції станом на 1988 рік. Відповідно ЦК УРСР не пов`язував виникнення права власності на житловий будинок з його оформленням та державною реєстрацією. Отже, право власності виникало на житловий будинок з моменту завершення його будівництва.
Вважає, що житловий будинок з прибудовами та спорудами розташований по АДРЕСА_1 , є її та ОСОБА_7 спільною сумісною власністю, оскільки він був побудований під час їхнього перебування в шлюбі.
Крім того, звертає увагу, що суд не врахував положення ч. 4 ст. 357 ЦК України, відповідно до якої, співвласник житлового будинку, іншої будівлі, споруди може зробити у встановленому законом порядку за свій рахунок добудову (прибудову) без згоди інших співвласників, якщо це не порушує їхніх прав. Така добудова (прибудова) є власністю співвласника, який її зробив, і не змінює розміру часток співвласників у праві спільної часткової власності. Отже, на думку скаржника, факт побудови ОСОБА_7 господарських будівель після розірвання шлюбу не вливає на розмір її частки у спільній власності.
Також вказує, що судом не враховано положення ст. 377 ЦК України та ст.120 ЗК України. Посилаючись на роз`яснення, викладені у п. 18-2 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» від 16 квітня 2004 року № 7 (зі змінами, внесеними згідно з постановою Пленуму Верховного Суду України від,19 березня 2010 року № 2), зазначає, що земельна ділянка, одержана громадянином в період шлюбу в приватну власність шляхом приватизації, є його особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю, подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку із земельного фонду. Якщо на такій земельній ділянці знаходиться будинок, будівля, споруда, що є спільною сумісною власністю подружжя, то у разі поділу будинку, будівлі, споруди між подружжям до особи, яка не мала права власності чи користування земельною ділянкою переходить це право у розмірі частки права власності у спільному майні будинку, будівлі, споруди у відповідності до ст. 120 ЗК України, ст. 377 ЦК України. Тому вважає, що відповідно до положень вищевказаних норм вона має право на 1/2 частку вищевказаної земельної ділянки, оскільки їй належить на праві власності 1/2 частка житлового будинку АДРЕСА_1 .
Відповідачі ОСОБА_6 , ОСОБА_5 , в інтересах яких діє адвокат Панчук І. О., в строк, встановлений судом, подали відзив на апеляційну скаргу, в якому просять залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін. Вважають скаргу безпідставною та такою, що не підлягає задоволенню, оскільки Вінницьким районним судом Вінницької області з урахуванням обставин справи, які підтверджені належними та допустимими доказами, прийнято законне та обґрунтоване рішення, натомість апеляційна скарга не містить обґрунтованих підстав, які спростовують висновки суду, викладені в оскаржуваному рішенні. 
Представник позивача адвокат Гурба М. В. підтримав доводи апеляційної скарги, просить її задовольнити. Доводи відзиву представника відповідачів ОСОБА_5 та ОСОБА_6 - адвоката Панчук І. О. не визнає.
Відповідач ОСОБА_2 не заперечує проти задоволення апеляційної скарги. Вказує на те, що її батько ОСОБА_7 разом з матір`ю ОСОБА_1 будували спірне володіння до розірвання шлюбу.
Відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 в судове засідання не з`явилися, надали суду письмову заяву про розгляд справи без їх участі. Визнають апеляційну скаргу та позовні вимоги ОСОБА_1 
ОСОБА_6 , її представник та представник ОСОБА_5 – адвокат Поліщук І. О. заперечують проти задоволення апеляційної скарги. ОСОБА_6 суду пояснила, що розірвавши шлюб в 2003 розі подружжя поділило належне їм майно. За позивачем залишилася трикімнатна квартира, а за ОСОБА_7 залишився недобудований спірний будинок, який до 2010 року добудовувався, будувалися прибудови, господарськи будівлі та споруди.
Колегія суддів, переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, виходячи з наступного.
Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Рішення суду першої інстанції відповідає вказаним вимогам.
По справі встановлено, що ОСОБА_1 перебувала в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_7 з 11.08.1956 по 11.08.2003, що підтверджується копією витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб щодо підтвердження дошлюбного прізвища від 13.03.2020 та копією свідоцтва про розірвання шлюбу (а.с. 7, 8).
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_7 помер в м. Вінниця, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серія НОМЕР_1 , виданого Вінницьким міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області (а.с. 9).
Позивач ОСОБА_1 звернулась до нотаріуса із заявою про видачу свідоцтва про право власності на частку в спільному майні подружжя, що було набуте нею та ОСОБА_7 під час перебування в зареєстрованому шлюбі в період з 11.08.1956 по 11.08.2003, що підтверджується копією відповідної заяви ОСОБА_1 від 22.10.2019 та копією спадкової справи до майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_7 (а.с. 10, 60 - 68).
Відповідно до копії Витягу про реєстрацію в Спадковому реєстрі від 08.07.2019, у Вінницькій районній державній нотаріальній конторі 08.07.2019 заведено спадкову справу №303/2019 після смерті ОСОБА_7 (а.с. 11).
Згідно з копією свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 22.09.2011 та витягу Комунального підприємства «Вінницьке обласне бюро технічної інвентаризації» від 17.12.2011, ОСОБА_7 на підставі рішення виконавчого комітету Бохоницької сільської ради Вінницького району Вінницької області від 17.12.2010 № 207 належав на праві приватної власності житловий будинок, з прибудовами, господарськими будівлями та спорудами, розташований за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 12).
Відповідно до копії технічного паспорта на садибний (індивідуальний) житловий будинок АДРЕСА_1 , виготовленого станом на 17.12.2010, житловий будинок в цілому складається з: літ. А – житловий будинок, рік побудови 1988; літ. а – веранда, рік побудови 2000; літ. а1 – веранда, рік побудови 2007; літ. п/А – погріб, рік побудови 1988; ганок, рік побудови 2007; літ. Г – гараж, рік побудови 2007; літ. Д – сарай, рік побудови 2007; літ. Е – убиральня, рік побудови 2005; № 1 – ворота, № 2 – хвіртка, № 3 – огорожа, № 4 – огорожа (а.с. 14 - 16).
Згідно з витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 13.12.2017, за ОСОБА_7 13.12.2017 було зареєстровано право приватної власності на земельну ділянку кадастровий номер 0520680500:04:001:0389, площею 0, 0419 га, цільове призначення: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), розташовану за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 17).
Відповідно до звіту про оцінку житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , виготовленого на замовлення ОСОБА_2 , станом на 17.03.2020 ринкова вартість об`єкта оцінки, а саме вказаного житлового будинку та земельної ділянки, склала 508 641 гривень, в тому числі ринкова вартість земельної ділянки склала 245 727 грн (а.с. 18 - 31).
Згідно з копією спадкової справи до майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_7 , спадкоємцями першої черги за законом після смерті ОСОБА_7 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , є ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_3 , які спадщину прийняли, та ОСОБА_4 , який відмовився від належної йому частини спадкового майна на користь ОСОБА_5 (а.с. 60 - 68).
Як вбачається з матеріалів інвентаризаційної справи на будинок, розташований по АДРЕСА_1 , інвентаризаційна справа була заведена лише 09.08.2002 як на будинок, зведений в АДРЕСА_1 . Згідно з першою інвентаризацією 09.08.2002 було встановлено, що будинок літ. А, сіни літ. а, сарай літ. Б, В, погріб літ. п/А, тобто все наявне на вказаний час нерухоме майно на відповідній земельній ділянці, збудовано самовільно, акт прийомки відсутній, відомості про погашення статусу самовільного будівництва датовані 14.09.2010, рішення про оформлення права власності на житловий будинок з прибудовами та господарськими приміщеннями прийнято Бохоницькою сільською радою Вінницького району Вінницької області 17.12.2010, свідоцтво про право власності на нерухоме майно видано ОСОБА_7 22.09.2011, державна реєстрація права власності була здійснена 17.12.2011 (а. 4, 7, 61, 70, 71 інвентаризаційної справи).
Відповідно до наявної в матеріалах вищевказаної інвентаризаційної справи копії державного акту на право приватної власності на землю від 01.06.1996, земельну ділянку площею 0, 0419 га, на території Бохоницької сільської ради було передано ОСОБА_7 на підставі рішення 14 сесії 21 скликання Бохоницької сільської ради від 27.12.1993 для садівництва, а не для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) (а.с 13 інвентаризаційної справи).
Отже судом встановлено, що згідно з матеріалами справи, житловий будинок з відповідними спорудами було зведено на земельній ділянці іншого цільового призначення, а саме садівництва, та таке цільове призначення земельної ділянки на інше, а саме: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а.с. 17), до завершення будівництва та оформлення права власності на житловий будинок з прибудовами, господарськими будівлями та спорудами 17.12.2011 не змінювалося.
Оцінивши докази в їх сукупності, суд першої інстанції дійшов висновку, що в даній справі підлягає доведенню факт набуття права власності на спірне майно ОСОБА_1 та ОСОБА_7 в період перебування їх в зареєстрованому шлюбі саме як на житловий будинок з прибудовами, господарськими будівлями та спорудами.
Апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції.
При вирішенні спору у даній справі потрібно розмежовувати час і підстави виникнення права власності у спадкодавця, які кваліфікуються відповідно до законодавства України, чинного на час виникнення права власності на спірне майно.
Належність правовстановлюючих документів встановлюється судом відповідно до законодавства, яке було чинним на час набуття права власності на житловий будинок, споруду, зокрема, відповідно до Переліку правовстановлюючих документів, на підставі яких провадиться реєстрація будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затвердженого Міністерством комунального господарства УРСР 31 січня 1966 року та погодженого з Верховним Судом УРСР 15 січня 1966 року, який втратив чинність згідно з наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству від 13 грудня 1995 року, та інших нормативно-правових актів.
При вирішенні спорів про визнання права власності на частку в спільному майні суду необхідно з`ясовувати: 1) правовий режим земельної ділянки, на якій розташоване спірне нерухоме майно (будинок, споруда); 2) чи було отримано дозволи на спорудження будинку, чи затверджено проект на спорудження будинку; 3) коли було завершено спорудження будинку; 4) чи дотримано при будівництві проекту на спорудження будинку, вимог державних протипожежних, санітарних норм; 5) чи посвідчено право власності на нерухоме майно в установленому законом порядку на час виникнення права власності.
Встановлення судом часу завершення спорудження будинку визначає законодавство, відповідно до якого встановлюється правовий режим нерухомого майна та документи, якими посвідчується право власності на це майно.
Відповідно до абзацу третього частини другої статті 331 ЦК України, якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.
Згідно з частиною третьою статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (у редакції на час виникнення спірних правовідносин) права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.
Відповідно до частини четвертої статті 3 зазначеного Закону права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов`язкової реєстрації таких прав.
Державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди регулювалася підзаконними нормативними актами, зокрема, такими як Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року і яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від 13 грудня 1995 року № 56, Тимчасове положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затверджене наказом Міністерства юстиції України від 07 лютого 2002 року № 7/5 і зареєстроване в Міністерстві юстиції України від 18 лютого 2002 року за № 157/6445 (з наступними змінами).
Зазначені нормативні акти передбачали державну реєстрацію будівель, споруд, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності ЦК України та Законом України від 01 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».
Таким чином, при вирішенні цього спору слід керуватися законодавством, яке регулювало виникнення права власності на момент закінчення будівництва будинку.
Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року, яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу України від 13 грудня 1995 року № 56, передбачала обов`язкову реєстрацію (інвентаризацію) будинків і домоволодінь у межах міст і селищ (пункт 4 Інструкції), у тому числі й на підставі записів у погосподарських книгах (пункт 20 Інструкції).
При вирішенні питання щодо визнання права власності на житлові будинки, споруди, записи у погосподарських книгах оцінюються у сукупності з іншими доказами, наприклад, ухваленими органами місцевого самоврядування рішеннями про оформлення права власності громадян на будинки, технічним паспортом на будівлі, документами про відведення в установленому порядку земельних ділянок під забудову тощо.
Відповідно до пункту 3.2 Інструкції про порядок проведення технічної інвентаризації об`єктів нерухомого майна, затвердженої наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України від 24 травня 2001 року № 127, не належать до самочинного будівництва індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі та споруди, прибудови до них, побудовані до 05 серпня 1992 року.
Згідно з пунктом 3.1 Порядку прийняття в експлуатацію індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, прибудов до них, громадських будинків І та ІІ категорій складності, які збудовані без дозволу на виконання будівельних робіт, і проведення технічного обстеження їх будівельних конструкцій та інженерних, затвердженого наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства від 24 червня 2011 року № 91, що діяв на час виникнення спірних правовідносин, документом, який засвідчує відповідність закінчених будівництвом до 05 серпня 1992 року індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, прибудов до них, які не підлягають прийняттю в експлуатацію, вимогам законодавства, будівельних норм, державних стандартів і правил, зокрема для потреб державної реєстрації прав власності на нерухоме майно, є технічний паспорт, складений за результатами технічної інвентаризації.
При цьому документ, що відповідно до вимог законодавства засвідчує прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта (індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, громадські (присадибні) будівлі та споруди, прибудови до них, побудовані до 05 серпня 1992 року) не подається виходячи з положень Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності».
Таким чином, індивідуальні житлові будинки, збудовані у період до 05 серпня 1992 року, не підлягають проходженню процедури прийняття в експлуатацію, у тому числі по окремо визначеній «спрощеній» процедурі. Єдиним документом, що засвідчує факт існування об`єкта нерухомого майна й містить його технічні характеристики, є технічний паспорт на такий об`єкт, виготовлений за результатами його технічної інвентаризації.
З інвентаризаційної справи на вказаний будинок № НОМЕР_2 встановлено, що технічний паспорт на садибний (індивідуальний) житловий будинок АДРЕСА_1 виданий КП «ВООБТІ» 17.12.2010 (а. с. 49 інвентаризаційної справи). Декларацією про готовність об`єкта до експлуатації, зареєстрованої Інспекцією державного архітектурного-будівельного контролю у Вінницькій області 31.08.2011, визнано вважати закінчений будівництвом об`єкт готовим до експлуатації (а. с. 58-59 інвентарної справи).
Отже, до 17.12.2010 будь-який документ, що засвідчує факт існування спірного об`єкта нерухомого майна й містить його технічні характеристики, відсутній, а тому суд першої інстанції вірно прийшов до висновку, що позивачем не доведено факт набуття права власності на спірне майно ОСОБА_1 та ОСОБА_7 в період перебування їх в зареєстрованому шлюбі саме як на житловий будинок з прибудовами, господарськими будівлями та спорудами.
Крім цього, не заперечуючи факт будівництва господарських будівель, споруд та прибудов будинковолодіння після розірвання шлюбу, позивач не вказує підстави набуття нею права власності на Ѕ частку на зазначені об`єкти.
Суд відхиляє посилання апеляційної скарги на позиції, викладені в постановах Верховного Суду від 15.10.2020 у справі № 623/214/17, від 21.11.2018 у справі № 539/2669/15-ц, оскільки зазначені справи не є подібними.
Отже доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та не дають підстав для висновку про незаконність чи необґрунтованість оскаржуваного рішення, тому відповідно до положень статті 375 ЦПК України апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України, статті 141 ЦПК України суд розподіляє судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення, тому судові витрати понесені у зв`язку з апеляційним переглядом справи слід залишити за особою, яка звернулась із апеляційною скаргою.
На підставі викладеного, керуючись ст. 367, 374, 375, 382 - 384, 389 ЦПК України, суд,

постановив:
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 08 грудня 2020 року залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів до Верховного Суду з дня складення повного судового рішення.
Повний текст судового рішення складено 19 лютого 2021 року.

       Головуючий                                  Ю. Б. Войтко

       Судді:                                                    І. В. Міхасішин 

                                                  В. В. Сопрун