18.01.21
22-ц/812/36/21
Єдиний унікальний номер судової справи: 485/1403/17
Провадження № 22-ц/812/36/21 Доповідач апеляційного суду Самчишина Н.В.

Постанова
Іменем України
18 січня 2021 року                  м. Миколаїв Справа № 485/1403/17
Миколаївський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:
головуючого Самчишиної Н.В.,
суддів: Лисенка П.П., Локтіонової О.В.,
із секретарем судового засідання – Колосової О.М.,
за участі: представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 ,
- представника відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_4 ,
переглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , подану його представником – адвокатом Ковальчук Іриною Миколаївною, на рішення Снігурівського районного суду Миколаївської області від 29 вересня 2020 року, ухвалене у складі головуючого судді Квєтка І.А., у приміщенні цього ж суду, вступну та резолютивну частину рішення оголошено того ж дня о 15 год. 58 хв., дата складання повного тексту не зазначена, за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , Снігурівської районної державної адміністрації Миколаївської області, ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Павлівська сільська рада Снігурівського району Миколаївської області, Головне управління Держгеокадастру у Миколаївській області, про визнання незаконним та скасування розпорядження, визнання державного акту на право приватної власності на землю недійсним та скасування державної реєстрації,

встановив:
У вересні 2017 року позивач звернувся до суду з вищезазначеним позовом до ОСОБА_3 , Снігурівської районної державної адміністрації Миколаївської області, який неодноразово уточнював та обґрунтовував наступним.
Відповідно до рішення № 27 Снігурівської районної ради від 25 січня 1994 року йому було передано у приватну власність земельну ділянку для ведення селянського господарства площею 18,0 га на території Павлівської сільської ради Снігурівського району, а 22 березня 1994 року видано державний акт на право приватної власності на землю серії МК без номеру.
До 2012 року на земельній ділянці він провадив господарську діяльність будучи керівником ФГ «Залужное».
В листопаді 2016 року позивач знов вирішив господарювати на своїй земельній ділянці, проте довідався, що земельна ділянка передана у власність ОСОБА_3 . 
Розпорядженням Снігурівської районної державної адміністрації за №560-р від 27 липня 2004 року була затверджена проектна документація і передана земельна ділянка у спільну сумісну власність ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 для ведення фермерського господарства «Жасмін», головою якого був ОСОБА_3 . 
Посилаючись на те, що його право приватної власності на земельну ділянку не припинялося, державний акт не скасовано, уточнюючи позовні вимоги, позивач остаточно просив усунути перешкоди у здійсненні ним права власності земельною ділянкою, площею 18,0 га, що розташована на території Павлівської сільської ради Снігурівського району та належить на підставі державного акту на право власності на землю серії МК (без номеру), виданого 22 березня 1994 року на підставі 17 сесії ХХІ скликання Снігурівської районної ради народних депутатів від 28 січня 1994 року шляхом:
- визнання незаконним та скасування розпорядження №560-р від 27 липня 2004 року Снігурівської райдержадміністрації; 
- визнання недійсним Державного акту Серії МК №010307 від 16 листопада 2004 року на право власності на земельну ділянку площею 16,99 га кадастровий номер 4825783700:05:000:0001 в частині земельної ділянки 7,0204 га; 
- скасування державної реєстрації земельної ділянки кадастровий номер 4825783700:05:000:0001 (т.2 а.с.185-186).
У відзиві на позовну заяву, представник відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_4 , заперечуючи проти позову, просила відмовити у задоволенні позову, посилаючись, як на правомірне набуття ОСОБА_3 права власності на земельну ділянку після її вилучення у позивача на підставі рішення Снігурівського районного суду Миколаївської області від 08 грудня 2000 року та обрання позивачем неналежного способу захисту права, так і сплив позовної давності.
Ухвалою Снігурівського районного суду Миколаївської області від 05 квітня 2018 року до участі у справі залучено Головне управління Держгеокадастру у Миколаївській області у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору.
Ухвалою цього ж суду від 04 травня 2018 року до участі у справі залучено ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 як співвідповідачів.
У відзиві на позовну заяву представник відповідача Снігурівської райдержадміністрації Лисиця І.А., посилаючись на те, що на підставі рішення суду спірна земельна ділянка була передана в запас Павлівської сільської ради Снігурівського району та оскаржуване розпорядження прийнято на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені законом, просила відмовити у задоволенні позову.
Рішенням Снігурівського районного суду Миколаївської області від 29 вересня 2020 року позов ОСОБА_1 залишено без задоволення.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 8 289,60 грн. судових витрат.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що оспорюваним розпорядженням Снігурівської райдержадміністрації №560-р від 27 липня 2004 року не порушено права ОСОБА_1 , оскільки на час його видання він не був власником земельної ділянки. Інші позовні вимоги суд вважав похідними.
Суд не прийняв до розгляду посилання представника позивача на описку у заяві про уточнення позовних вимог, а саме, що вірним слід вважати серія та номер державного акту ЯЗ №125918 від 01 серпня 2008 року, а номер та дата розпорядження голови Снігурівської РДА №316-р від 23 червня 2008 року, які позивач просив скасувати, оскільки, як зазначив суд, зміна предмета позову на стадії розгляду справи по суті судом не приймається. 
В апеляційній скарзі представник позивача ОСОБА_1 – адвокат Ковальчук І.М., просила скасувати рішення суду першої інстанції та постановити нове, яким задовольнити позов у повному обсязі, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи та необґрунтованість висновку суду про те, що право власності позивача не порушено.
Апеляційна скарга мотивована тим, що рішенням Снігурівського районного суду Миколаївської області від 08 грудня 2000 року не було скасовано державний акт на право приватної власності на землю, припинено або позбавлено позивача прав власника.
Більш того, земельна ділянка була передана позивачу на підставі рішення Снігурівської районної ради народних депутатів № 27 від 28 січня 1994 року, тоді, як припинялося користування земельною ділянкою, наданою на підставі рішення Снігурівської районної ради народних депутатів Миколаївської області № 27 від 26 січня 1994 року.
До того ж, висновки суду про те, що позивач 18 років не цікавився долею своєї земельної ділянки не відповідають дійсності, та відповідно до висновку Верховного Суду, висловленому у постанові від 08 липня 2020 у справі №686/16196/15-ц до позовів про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном позовна давність не застосовується.
У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача ОСОБА_3 – адвокат Казанцева С.А., просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін, посилаючись на необґрунтованість доводів апеляційної скарги та обрання позивачем неналежного способу захисту.
Відзивів на апеляційну скаргу інші учасники справи не подали.
Представник позивача ОСОБА_2 у судовому засіданні підтримала апеляційну скаргу.
Представник відповідача ОСОБА_3 – ОСОБА_4 заперечувала проти задоволення апеляційної скарги з підстав викладених у відзиві на апеляційну скаргу.
Інші учасники справи у судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, що в силу ч.2 ст.372 ЦПК України не є перешкодою для розгляду справи за їх відсутності. 
Заслухавши доповідь судді, пояснення представників учасників справи, які брали участь у судовому засіданні, перевіривши наведені в апеляційній скарзі доводи та матеріали справи, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.
Судом встановлено, що рішенням Снігурівської районної ради народних депутатів Миколаївської області №27 від 28 січня 1994 року ХVІІ сесії ХХІ скликання ОСОБА_1 надано земельну ділянку для ведення селянського господарства 20,0 га ріллі, в тому числі 18,0 га у приватну власність безкоштовно та 2 га в постійне користування із земель запасу Павлівської сільської Ради в межах радгоспу «Авангард» (т.1 а.с.194). На підставі цього рішення, Снігурівською районною радою народних депутатів Миколаївської області 22 березня 1994 року ОСОБА_1 видано державний акт на право приватної власності на земельну ділянку площею 18,0 га в межах Павлівської сільської ради (т.1 а.с.7, 194).
Рішенням Снігурівського районного суду Миколаївської області від 08 грудня 2000 року, яке набрало законної сили, ОСОБА_1 позбавлений права користування земельним наділом, який був йому наданий по рішенню Снігурівської райради Снігурівського району Миколаївської області №27 від 26 січня 1994 року і №198 від 27 травня 1996 року у розмірі 50 га ріллі і передано ці землі в запас Павлівської сільської ради Снігурівського району Миколаївської області (на підставі пункту 8 частини першої статті 27 Земельного кодексу України в редакції 18 грудня 1990 року N 561-XII) (т.1 а.с.85).
Позивач оскаржив це рішення в апеляційному порядку. 
Ухвалою Миколаївського апеляційного суду від 22 травня 2019 року відмовлено у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою позивача (т.2 а. с. 207-208).
Рішенням №14 від 08 червня 2001 року Снігурівської районної ради Миколаївської області ХVІІІ сесії ХХІІІ визнано такими, що втратили чинність, рішення районної ради…-№27 від 26 січня 1994 року «Про надання земельної ділянки ОСОБА_1 для ведення селянського (фермерського) господарства…(т.1 а.с.84).
З пояснень представника позивача  ОСОБА_1  в суді апеляційної інстанції слідує, що їй невідомо про прийняття інших рішень щодо спірної земельної ділянки, окрім рішення Снігурівської районної ради народних депутатів Миколаївської області №27 від 28 січня 1994 року. 
Рішення Снігурівської районної ради народних депутатів Миколаївської області №27 від 28 січня 1994 року та №27 від 26 січня 1994 року, що містяться в матеріалах справи, ідентичні за змістом.
Розпорядженням Снігурівської районної державної адміністрації Миколаївської області №560-р від 27 липня 2004 року «Про затвердження проекту відведення земельної ділянки для ведення фермерського господарства та укладання договору оренди ОСОБА_3 » передано в спільну сумісну власність для ведення фермерського господарства громадянам ОСОБА_3 , ОСОБА_6 , ОСОБА_5 , ОСОБА_7 земельну ділянку загальною площею 16,99 га ріллі із земель державної власності в межах Павлівської сільської ради (т.1 а.с.10).
На підставі цього розпорядження, ОСОБА_3 . Снігурівською райдержадміністрацією 16 листопада 2004 року було видано державний акт серії МК № 040307, земельній ділянці присвоєно кадастровий номер 4825783700:05:000:0001 (т.1 а.с.9, 57). В подальшому відповідачі змінили цільове призначення вказаної земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва та 01 серпня 2008 року ОСОБА_3 отримав державний акт на право власності на землю серії ЯЗ №125918, згідно якого частка кожного з відповідачів у спільній власності складає ј (т.1 а.с.40).
Згідно витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку НВ-4810290292020, сформованого 29 вересня 2020 року, державну реєстрацію земельної ділянки з кадастровим номером 4825783700:05:000:0001 проведено 19 травня 2016 року за власниками ОСОБА_5 , ОСОБА_3 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 на підставі розпорядження Снігурівської РДА від 23 червня 2008 року № 316-р, що посвідчено державним актом від 01 серпня 2008 року ЯЗ 125918.
Висновком експерта Миколаївського відділення Одеського науково-дослідного інституту судових експертиз №19-517/518/519 від 04 червня 2020 року, встановлено, що площа накладення земельної ділянки площею 16,99 га ОСОБА_3 , кадастровий номер 4825783700:05:000:0001, та земельної ділянки площею 18,0 га ОСОБА_1 , яка розташована в межах території Павлівської сільської ради Снігурівського району Миколаївської області, складає 7,0204 га (т.2 а.с.156-170).
Таким чином, встановлено, що земельна ділянка, яка перебуває у власності відповідачів площею 7,0204 га та земельна ділянка, яка надавалася ОСОБА_1 на підставі державного акту серії МК (без номеру) від 22 березня 1994 року є однією й тією ж земельною ділянкою.
Як зазначалось вище, у судовому засіданні районного суду представник позивача ОСОБА_2 позовні вимоги підтримала, з підстав викладених у позові та просила про їх задоволення. На стадії розгляду справи по суті заявила, що при формулюванні позовних вимог допустила механічну помилку, оскільки насправді в уточнених позовних вимогах вірним є серія та номер державного акту ЯЗ №125918 від 01 серпня 2008 року, номер та дата розпорядження голови Снігурівської РДА №316-р від 23 червня 2008 року, щодо яких і просила прийняти рішення по суті спору.
Суд першої інстанції не прийняв до розгляду таку заяву представника позивача на стадії розгляду справи по суті, тому апеляційним судом переглядається рішення суду ухвалене за змістом позовних вимог, які містяться у остаточній заяві датованій 29 липня 2020 року (т.2 а.с. 185-186).
Відповідно до статті 14 Конституції України право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.
Згідно з частиною 1 статті 316, частиною 1 статті 317 та частиною 1 статті 319 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Відповідно до частини 1 статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
За змістом статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків (стаття 152 ЗК України).
Підставою для подання позову про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою є створення іншою особою перешкод власнику в реалізації ним повноважень розпорядження або (та) користування належним йому майном. Однією з умов подання такого позову є триваючий характер правопорушення і наявність його в момент подання позову. Характерною ознакою цього позову є протиправне вчинення перешкод власникові у реалізації ним повноважень розпорядження або (та) користування належним йому майном.
Передумовами та матеріальними підставами для захисту права власності або права користування земельною ділянкою у судовому порядку є наявність підтвердженого належними доказами права особи (власності або користування) щодо земельної ділянки, а також підтверджений належними доказами факт порушення цього права на земельну ділянку (невизнання, оспорювання або чинення перешкод в користуванні, користування з порушенням законодавства, користування з порушенням прав власника або землекористувача тощо).
Умовами для задоволення позову про усунення перешкод у здійснені права власності земельною ділянкою є сукупність таких обставин: майно знаходиться у власника або титульного володільця; інша особа заважає користуванню, розпорядженню цим майном; для створення таких перешкод немає правомірних підстав (припису закону, договору між власником та іншою особою тощо); у позові має бути визначено дії, які повинен здійснити відповідач для усунення порушень права власника (володільця).
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції не встановив факт наявності у позивача права власності на спірну земельну ділянку, а також факт порушення цього права з боку відповідачів, тому дійшов правильного висновку щодо відмови у задоволенні позовних вимог про усунення перешкод у здійсненні права власності, з чим погоджується суд апеляційної інстанції.
Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, рішенням Снігурівського районного суду Миколаївської області від 08 грудня  2000 року, яке набрало законної сили 19 грудня 2000 року, на підставі  пункту 8 частини першої статті 27 ЗК України 1990 року, та прийнятим на його підставі рішенням Снігурівської районної ради №14 від 08 червня 2001 року, вирішено питання про припинення прав ОСОБА_1  на земельні ділянки, зокрема спірну земельну ділянку, та ці землі були передані в запас Павлівської сільської Ради Снігурівського району Миколаївської області, а після цього вільна земельна ділянка була передана  ОСОБА_3 .
Положеннями статті 17 ЗК України 1990 року був передбачений порядок передачі земельних ділянок у власність Радами народних депутатів, який передбачав прийняття останніми рішень з цього питання. За частиною першою статті 23 ЗК України 1990 року право власності на земельну ділянку посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів.
Отже, підставою набуття земельної ділянки у власність із земель державної чи комунальної власності є відповідне рішення органу державної влади чи органу місцевого самоврядування, а не державний акт на право власності на земельну ділянку. Такий акт лише посвідчував відповідне право та не мав самостійного юридичного значення.
За такого, сам по собі державний акт на права приватної власності на землю, виданий позивачу, з огляду на встановлені обставини припинення його прав на спірну земельну ділянку, не є безспірним та достатнім доказом підставності його права на земельну ділянку, та не є безумовною підставою для задоволення позову. 
Суд апеляційної інстанції критично оцінює доводи апеляційної скарги про те, що спірна земельна ділянка була передана позивачу на підставі рішення Снігурівської районної ради народних депутатів № 27 від 28 січня 1994 року, тоді, як припинялося користування земельною ділянкою, наданою на підставі рішення Снігурівської районної ради народних депутатів Миколаївської області № 27 від 26 січня 1994 року, оскільки як встановлено зазначені рішення є ідентичними за змістом та дані про прийняття рішень двічі щодо передачі у власність позивачу спірної земельної ділянки районною радою матеріали справи не містять. 
Посилання в апеляційній скарзі на хибність висновку районного суду про те, що позивач 18 років не цікавився долею своєї земельної ділянки, спростовується обставинами справи, встановленими у рішенні Снігурівського районного суду Миколаївської області від 08 грудня 2000 року, а саме тим, що позивач з 1999 року земельну ділянку не обробляв і не використовував по цільовому призначенню, що стало підставою для задоволення позову Снігурівської районної ради. 
Оскільки судом не встановлено порушення прав позивача з боку відповідачів, з огляду на пред`явлені ним позовні вимоги, вирішення питання щодо спливу позовної давності, колегія суддів вважає недоцільним.
Таким чином, суд першої інстанції, з висновком якого погоджується апеляційний суд, з огляду на доводи апеляційної скарги, правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідивши наявні у справі докази і надавши їм належну оцінку, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позову ОСОБА_1 . 
За таких обставин, відповідно до статті 375 ЦПК України відсутні підстави для скасування оскаржуваного рішення суду, а тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення.
Керуючись статтями 367, 374, 375, 381-382 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану його представником – адвокатом Ковальчук Іриною Миколаївною, залишити без задоволення, а рішення Снігурівського районного суду Миколаївської області від 29 вересня 2020 року залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту у випадку та з підстав, передбачених статтею 389 ЦПК України.

Головуючий                         Н.В. Самчишина

Судді:                         П.П. Лисенко 

                       О.В. Локтіонова 

Повний текст постанови складено 19  січня 2021 року.