Постанова                                          
Іменем України
 
18 січня 2021 року
м. Київ
 
справа № 755/10470/18
провадження № 61-23307св19
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Усика Г. І. (суддя-доповідач), Гулейкова І. Ю., Ступак О. В.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - ОСОБА_2 ,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 01 липня 2019 року у складі судді Астахової О. О. та постанову Київського апеляційного суду від 21 листопада 2019 року у складі колегії суддів: 
Заришняк Г. М., Мараєвої Н. Є., Рубан С. М.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
Короткий зміст позовних вимог 
 
У липні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики.
 
На обгрунтування позовних вимог зазначав, що 27 грудня 2006 року між ним та відповідачем укладений договір позики, за умовами якого ОСОБА_2 отримав грошові кошти у розмірі 19 000,00 доларів США для ведення справи, як приватним підприємцем, та зобов`язався повернути вказаний борг у випадку досягнення кінцевої мети, тобто отримання доходів у розмірі зазначеної суми позики, без строку повернення, про що було складено розписку. 08 травня 2018 року він направив відповідачеві вимогу про сплату заборгованості у розмірі 
1 159 578,29 грн, яку відповідач отримав 07 червня 2018 року. 
 
Посилаючись на те, що ОСОБА_2 у визначений договором строк зобов`язання щодо повернення грошових коштів не виконав, позивач просив стягнути з ОСОБА_2 на його користь заборгованість у розмірі 1 157 191,09 грн, з яких: 498 317,85 грн - сума позики, 658 492,94 грн - сума процентів за користування позикою, 380, 30 грн - три проценти річних.
 
Короткий зміст ухвалених судових рішень судів попередніх інстанцій
 
Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 01 липня 2019 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено. 
 
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що відповідач не виконав зобов`язання щодо своєчасного повернення боргу, разом з тим, ураховуючи, що позивач звернувся до суду за захистом своїх порушених прав з пропуском позовної давності про застосування якої заявив відповідач, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 за спливом позовної давності.
 
Постановою Київського апеляційного суду від 21 листопада 2019 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 залишено без задоволення, рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 01 липня 2019 року залишено без змін.
 
Постанова апеляційного суду мотивована тим, що суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини справи та застосував норми матеріального права, рішення суду є законним та обгрунтованим, а тому відсутні підстави для задоволення апеляційної скарги. Відхиляючи доводи заявника про те, що у розписці не був установлений строк повернення коштів, а тому такий строк згідно з вимогами статті 1049 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) повинен обчислюватися з моменту отримання відповідачем письмової вимоги, а саме з 
07 липня 2018 року, апеляційний суд виходив із того, що такі доводи спростовуються матеріалами справи, зокрема, частковим погашенням відповідачем 12 жовтня 2007 року наявної у нього заборгованості, розпискою ОСОБА_1 від 12 жовтня 2007 року про отримання грошових коштів у рахунок часткового погашення заборгованості, а також письмовою вимогою 
ОСОБА_1 від 09 березня 2011 року про повернення коштів, у тому числі за розпискою на суму позики 19 000 доларів США.
 
Узагальнені доводи касаційної скарги та аргументів інших учасників справи
 
У грудні 2019 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 , у якій вона просила скасувати рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 01 липня 2019 року та постанову Київського апеляційного суду від 21 листопада 2019 року, і ухвалити нове судове рішення про задоволення позову, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права.
 
Касаційна скарга обгрунтована посиланнями на те, що суди попередніх інстанцій неправильно розтлумачили умови розписки та термін повернення коштів за нею, зокрема не урахували, що у розписці не був установлений строк повернення коштів, а тому такий строк повинен обчислюватися після спливу тридцяти днів із моменту отримання відповідачем письмової вимоги - з 08 липня 2018 року, а також те, що зазначення відповідачем у розписці «зобов`язуюся повернути їх назад у випадку досягнення кінцевої мети…» не є строком повернення боргу, а є лише передумовою для повернення суми за розпискою. 
 
Звертав увагу суду, що нібито направлена ним 09 березня 2011 року вимога про повернення коштів не містить інформації, яка б давала змогу ідентифікувати відносно чого стосується ця вимога, а тому посилання відповідача на цей лист, як на підставу для застосування позовної давності до заявлених ним вимог, є необгрунтованими. Суди не надали належної оцінки копії квитанції УДППЗ «Укрпошта» від 22 березня 2011 року та копії зворотного повідомлення про вручення цінного листа, які підтверджують лише факт надання послуг відділенням поштового зв`язку, та не є доказом направлення відповідачем йому листа від 18 березня 2011 року.
 
У лютому 2020 року до Верховного Суду надійшов відзив на касаційну скаргу від ОСОБА_2 , мотивований тим, що оскаржувані судові рішення є законними та обгрунтованими, а тому відсутні підстави для їх скасування. 
Рух справи у суді касаційної інстанції 
 
Ухвалою Верховного Суду від 14 січня 2020 року відкрито касаційне провадження та витребувано справу з місцевого суду. 
 
10 лютого 2020 року справа надійшла на адресу суду касаційної інстанції. 
 
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України (у редакції, чинній на момент подання касаційної скарги) підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Відповідно до вимог частини першої статті 400 ЦПК України (у редакції, чинній на момент подання касаційної скарги) під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами попередніх інстанцій
 
Судами попередніх інстанцій установлено, що 27 грудня 2006 року між 
ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладений договір позики, за умовами якого ОСОБА_2 отримав грошові кошти у розмірі 19 000,00 доларів США для ведення справи, як приватним підприємцем. Відповідач зобов`язався повернути вказаний борг у випадку досягнення кінцевої мети, тобто отримання доходів у розмірі зазначеної суми позики, ні в якому іншому випадку сума поверненню не підлягала. На підтвердження укладення указаного договору позики складено розписку. 
 
Відповідач зобов`язання за договором позики щодо повернення боргу не виконав.
 
Позиція Верховного Суду та нормативно-правове обгрунтування
 
Вивчивши матеріали справи, доводи касаційної скарги та відзиву на неї, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга представника 
ОСОБА_1 - ОСОБА_3 не підлягає задоволенню з таких підстав.
Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
 
Частиною другою статті 1047 ЦК України передбачено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
 
Частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить обов`язок повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.
 
Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за цим договором, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки право вимоги.
 
За змістом частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
 
Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.
 
За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.
 
Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки.
 
У справі, яка переглядається, суди попередніх інстанцій надали належну оцінку борговій розписці, встановили її правову природу та дійшли обгрунтованого висновку про наявність між сторонами відносин, що виникли з договору позики, оскільки розпискою підтверджується як факт отримання боржником грошових коштів за договором позики, так і зобов`язання їх повернути.
 
Щодо доводів касаційної скарги про неправильне застосування судами позовної давності
 
Заперечуючи проти позову, ОСОБА_2 заявив про застосування позовної давності, посилаючись на те, що кошти ним позичались на невизначений строк для досягнення певної мети, а саме задля отримання доходів від здійснення ним підприємницької діяльності. Восени 2007 року він досяг указаної мети та у рахунок часткового погашення заборгованості за вказаним договором позики повернув позивачеві 900 доларів США, що підтверджується власноручно складеною ним розпискою від 12 жовтня 2007 року, а тому саме з цього моменту розпочався перебіг трирічного строку позовної давності для пред`явлення вимоги про стягнення заборгованості, який закінчився 12 жовтня 2010 року. Крім того, 
09 березня 2011 року ОСОБА_1 звернувся до нього з вимогою (претензією) про повернення зазначених грошових коштів, вказавши на те, що строк користування грошовими коштами сплив, а тому вимагав негайно їх повернути.
 
Надаючи оцінку зазначеним доводам відповідача, суди попередніх інстанцій виходили з їх обгрунтованості, оскільки вони підтверджуються наявними у справі розпискою від 12 жовтня 2007 року та зверненням ОСОБА_1 з вимогою про повернення грошових коштів від 09 березня 2011 року.  
 
Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
 
Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).
 
Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок (стаття 253 ЦК України).
 
За загальним правилом перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права (частина перша статті 261 ЦК України). 
 
У разі неналежного виконання позичальником зобов`язань за договором позики (розпискою), позовна давність за вимогами про повернення коштів повинна обчислюватися з моменту настання строку їх повернення, у разі, якщо договором позики, оформленим розпискою, не встановлений строк повернення позики, кошти мають бути повернуті позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це (абзац 2 частини першої статті 
1049 ЦК України).
 
Згідно із частинами третьою, четвертою статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.
 
Судами встановлено, що в договорі позики від 27 грудня 2006 року, оформленого розпискою, не було визначено строк повернення коштів, однак обумовлено, що відповідач зобов`язується їх повернути за настання певних умов, зокрема у випадку отримання доходу від ведення підприємницької діяльності, для досягнення якої він отримав грошові кошти за договором позики. 
 
На підтвердження часткового погашення заборгованості за вказаним договором позики відповідач надав копію розписки від 12 жовтня 2007 року про отримання позивачем 900 доларів США. Зазначені обставини не заперечувалися позивачем у ході розгляду справи. 
 
Крім того, у матеріалах справи наявна копія вимоги від 09 березня 2011 року, направленої ОСОБА_1 про повернення відповідачем грошових коштів за розпискою про отримання ним позики у розмірі 19 000 доларів США. Посилання позивача на те, що нібито направлена ним 09 березня 2011 року вимога про повернення коштів не містить інформації, яка б давала змогу ідентифікувати відносно якого договору стосується зазначена вимога, а тому вона не може бути взята до уваги як підстава для застосування позовної давності є необгрунтованими. Відхиляючи такі аргументи позивача, суди обгрунтовано зауважили не доведеність ним того, що вимога про повернення відповідачем 
19 000 доларів США стосується іншого договору позики, на таку ж саму суму.
 
Відповідно до частини першої статті 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дій, що свідчать про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. 
 
До дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов`язку, можуть, з урахуванням конкретних обставин справи, належати, зокрема, часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу.
 
За встановлених судами обставин часткового погашення ОСОБА_2 заборгованості за вказаним договором позики у розмірі 900 доларів США, що підтверджується власноручно складеною позивачем розпискою від 12 жовтня 2007 року, строк звернення до суду із зазначеним позовом розпочався з жовтня 2007 року, тоді як ОСОБА_1 звернувся з позовом до суду у липні 2018 року, тобто зі спливом позовної давності.
 
Ураховуючи наведене, доводи заявника про безпідставне застосування судами попередніх інстанцій спливу позовної давності, є необгрунтованими. 
 
Інші доводи касаційної скарги в цілому зводяться до незгоди заявника з встановленими судами попередніх інстанцій обставинами справи та наданою ним оцінкою доказів, що відповідно до положень статті 400 ЦПК України (у редакції, чинній на момент подання касаційної скарги) знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України (у редакції, чинній на момент подання касаційної скарги) суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
 
Аналізуючи наведене, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що суди першої та апеляційної інстанцій правильно визначили характер правовідносин, застосували закон, що їх регулює, повно і всебічно дослідили матеріали справи, надали належну оцінку доводам сторін та зібраним у справі доказам. Оскаржувані судові рішення є законними та обгрунтованими, а тому відсутні підстави для задоволення касаційної скарги.
 
Щодо вирішення клопотання заявника про розгляд справи за участю позивача та/або його представника
 
Відповідно до частини першої та другої статті 400 ЦПК України (у редакції, чинній на момент подання касаційної скарги) під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
 
Частиною першою статті 402 ЦПК України (у редакції, чинній на момент подання касаційної скарги) передбачено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу. Абзац другий частини першої зазначеної статті визначає, що у разі необхідності учасники справи можуть бути викликані для надання пояснень у справі.
 
Відповідно до частин першої, другої, четвертої та п`ятої статті 401 ЦПК України (у редакції, чинній на момент подання касаційної скарги) попередній розгляд справи має бути проведений протягом п`яти днів після складення доповіді суддею-доповідачем колегією у складі трьох суддів у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи. У попередньому судовому засіданні суддя-доповідач доповідає колегії суддів про проведення підготовчої дії та обставини, необхідні для ухвалення судового рішення судом касаційної інстанції. Суд касаційної інстанції скасовує судове рішення за наявності підстав, які тягнуть за собою обов`язкове скасування судового рішення. Суд касаційної інстанції призначає справу до судового розгляду за відсутності підстав, встановлених частинами третьою, четвертою цієї статті. Справа призначається до судового розгляду, якщо хоча б один суддя із складу суду дійшов такого висновку. Про призначення справи до судового розгляду постановляється ухвала, яка підписується всім складом суду.
 
Суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення (частина третя статі 401 ЦПК України(у редакції, чинній на момент подання касаційної скарги)).  
 
Розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи (частина тринадцята статті 7 ЦПК України (у редакції, чинній на момент подання касаційної скарги)).
 
Ураховуючи наведене, а також те, що жоден із суддів Верховного Суду у складі постійно діючої колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду не дійшов висновку про необхідність призначення справи до судового розгляду у зв`язку з відсутністю підстав для скасування оскаржуваних судових рішень, клопотання представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 про розгляд справи за участю позивача та/або його представника не підлягає задоволенню.
 
Керуючись статтями 400, 401, 409, 415, 416, ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
У задоволенні клопотання представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 про розгляд справи за участю позивача та/або його представника відмовити.
 
Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 залишити без задоволення.
 
Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 01 липня 2019 року та постанову Київського апеляційного суду від 21 листопада 2019 року залишити без змін.
 
Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:                                                                                     Г. І. Усик
І. Ю. Гулейков
О. В. Ступак