ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Постанова 
Іменем України 

24 лютого 2021 року        
м. Харків

справа № 643/701/20
провадження № 22-ц/818/570/21

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого: Пилипчук  Н.П. ,
суддів: Тичкової О.Ю., Маміної О.В.,
за участю секретаря судового засідання : Плахотнікової І.О.,
Учасники справи:
позивач – ОСОБА_1 ,
відповідач - ОСОБА_2 ,
треті особи – ОСОБА_3 , Харківська міська рада,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу
за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи – ОСОБА_3 , Харківська міська рада, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,
       
за апеляційною скаргою Харківської міської ради, в особі Артамонова Олександра Віталійовича, на заочне рішення Московського районного суду м.Харкова від 30 липня 2020 року, ухвалене суддею Харченко А.М., в залі суду в м. Харків,
     
В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 .

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначила, що є основним наймачем квартири АДРЕСА_1 . Крім того, на зазначеній житловій площі зареєстрована її дочка ОСОБА_3 та відповідач ОСОБА_2 . Останній є колишнім чоловіком позивача, шлюб розірваний рішенням Московського районного суду м. Харкова від 16.03.2018 р. У 2015 році відповідач забрав свої особисті речі, залишив зазначене житло та перейшов жити за іншою адресою. Відповідач не проживає за місцем реєстрації без поважних причин понад 6 місяців. В зверненні до суду з позовом про розірвання шлюбу в 2017 р. ОСОБА_2 зазначав, що з травня 2015 р. не веде з дружиною спільного господарства, разом не проживають. Знятися з реєстрації в квартирі в добровільному порядку відповідач відмовляється 

У зв`язку із чим просила визнати відповідача таким, що втратив право на користування квартирою АДРЕСА_1 , також просила стягнути з відповідача понесені нею судові витрати – судовий збір 840 грн. 80 коп. та на професійну правову допомогу у сумі 1600 грн.

Заочним рішенням Московського районного суду м.Харкова від 30 липня 2020 року позовні вимоги – задоволено.

Визнано ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_1 .

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору в розмірі 840 (вісімсот сорок) грн. 80 коп. та витрати на професійну правничу допомогу 1600 (одна тисяча шістсот) грн., всього 2440 (дві тисячі чотириста сорок) грн. 80 коп.

В апеляційній скарзі представник Харківської міської ради, в особі Артамонова Олександра Віталійовича просить скасувати рішення суду першої інстанції, та ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі. Посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи. 

Апеляційна скарга мотивована тим, що оскаржуване рішення по вказаній справі може суттєво вплинути на права та обов`язки ХМР щодо здійснення контролю за використанням житлового фонду. Вказує, що позивач не надала належних та допустимих доказів в обґрунтування позовних вимог, які можуть бути прийняті судом на підтвердження факту непроживання осіб за місцем мешкання протягом певного часу. Судом першої інстанції не перевірено наявність доказів, які б встановлювали причини відсутності відповідача у спірній квартирі, зокрема відомостей із закладів соціального захисту населення щодо визнання відповідача непрацездатним, знаходження його в установі соціальної допомоги чи перебування у місцях обмеження чи позбавлення волі, а також не надано інформації щодо місця роботи, відомостей щодо виїзду відповідача закордон. Квартира не приватизована, а отже, належить територіальній громаді м. Харкова. Обов`язком територіальної громади м. Харкова в особі Харківської міської ради є збереження житлової площі за тимчасово відсутнім наймачем.

ОСОБА_1 надала суду відзив, в якому просила рішення суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу позивача без задоволення, посилаючись при цьому на те, що рішення було ухвалено з дотриманням вимог діючого законодавства.

Відзив мотивований тим, що позивачем надано достатньо доказів на підтвердження відсутності ОСОБА_2 у квартирі понад шість місяців без поважних причин. В апеляційній скарзі ХМР не доводить своє твердження про те, що у разі втрати ОСОБА_2 права користування Квартирою, як єдиним житлом, порушиться його конституційне право. Відповідач особисто не позбавлений права оскаржити заочне рішення суду, у разі визнання порушення ОСОБА_2 його права. Крім того, вказує, що відповідач ОСОБА_2 забезпечений житлом, а саме квартирою, яка належить йому на праві приватної власності.

Відповідно до ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судова колегія, заслухавши доповідь судді, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що відповідач ОСОБА_2 відсутній в спірній квартирі понад встановлений законом строк без поважних причин, тому втратив право користування нею.

Колегія суддів вважає такі висновки правильними та погоджується із ними.

Судом першої інстанції встановлено, що спірна двокімнатна ізольована квартира АДРЕСА_1 знаходиться у комунальній власності.

Після виїзду наймача ОСОБА_4 на постійне місце проживання, наймачем вказаного житлового приміщення була визнана позивач ОСОБА_1 на підставі рішення виконавчого комітету Московської районної ради народних депутатів № 214/29 від 1.10.1996 року.

Згідно з довідкою про зареєстрованих у житловому приміщенні осіб від 03.01.2020, в спірній квартирі зареєстровані: позивач – ОСОБА_1 , колишній чоловік - відповідач ОСОБА_2 , третя особа – дочка ОСОБА_3 (а.с.4).

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 16.03.2018 року задоволено позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу та встановлено, що з травня 2015 року шлюбно-сімейні відносини сторони не підтримують, на теперішній час сім`я фактично не існує (а.с.7).

З повідомлення Московського ВП ГУНП в Харківській області від 13.01.2020 вбачається, що інформація від ОСОБА_2 з приводу перешкоджання його праву користування житлом за адресою: АДРЕСА_2 у період з 01.01.2017 по теперішній час в Московський ВП не надходила.

Також в суді першої інстанції були допитані свідки, які підтвердили, що відповідач не проживає з позивачем тривай час. 

Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до закону №475/97-ВР від 17 липня 1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №№ 1, 2, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Стаття 71 ЖК Української РСР встановлює загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами.

За змістом цієї статті при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.

Вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим указане питання вирішується судом у кожному конкретному випадку з урахуванням фактичних обставин справи та правил ЦПК України щодо оцінки доказів.

Отже, збереження жилого приміщення за тимчасово відсутнім наймачем або членом його сім`ї є одним із способів захисту житлових прав фізичних осіб.

Відповідно до статті 72 ЖК Української РСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Аналіз статей 71,72 ЖК Української РСР дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: не проживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин.

Саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК Української РСР строки у жилому приміщенні без поважних причин.

Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності.

При тимчасовій відсутності у особи зберігається намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому, при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності.

Такий правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 жовтня 2018 року, справа № 490/12384/16-ц, провадження № 61-37646св18; Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 листопада 2018 року, справа № 760/13113/14-ц, провадження № 61-30912св18.

Вказане відповідає роз`ясненням, наданим судам у пункті 10 постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12 квітня 1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», відповідно до якого у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (стаття 71 ЖК Української РСР), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки.

У разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк.

Матеріали справи свідчать про те, що квартира належить до комунальної власності територіальної громади міста Харкова, не приватизована, ОСОБА_1 є наймачем квартири за адресою АДРЕСА_2 на підставі рішення виконавчого комітету Московської районної ради народних депутатів № 214/29 від 01.10.1996 року, в якій також зареєстрований відповідач.

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 16 травня 2018, шлюб між сторонами розірваний. Вказане судове рішення набрало законної сили 26 квітня 2018 року. 

Сторони не заперечують, що ОСОБА_2 є колишнім чоловіком позивачки.

Відповідно до ст. 3 СК України відповідач наразі не є членом сім`ї ОСОБА_1 .

Відомості про те, що відповідач цікавився спірним житлом, збереженням з позивачем будь-якого зв`язку, або дані про те, що він звертався до правоохоронних органів або суду щодо захисту своїх прав та інтересів, відсутні.

Також в суді першої інстанції були допитані свідки, які підтвердили, що відповідач не проживає з позивачем тривай час. 

За змістом статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення по справі.

Частиною 1статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно частини 2статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

У нормах матеріального права, якими врегульовано спірні правовідносини, не встановлено обмежень щодо засобів доказування, якими можуть бути підтверджені факти, що входять до предмета доказування у справі. 

ОСОБА_2 в своїй позовній заяві про розірвання шлюбу вказував, що з травня 2015 року вони з ОСОБА_1 не проживають разом, спільне господарство не ведуть. (а.с 5)

Поважних причин, з яких ОСОБА_2 не проживає у спірній квартирі не встановлено.

Отже, встановивши, що ОСОБА_2 не проживає у спірній квартирі тривалий час, залишив квартиру добровільно, витрат на її утримання не несе, до правоохоронних органів щодо захисту своїх прав чи інтересів або з позовом про усунення перешкод у користуванні спірним приміщенням (вселення) до суду не звертався, врахувавши, що причини його відсутності понад шість місяців у спірній квартирі є неповажними, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для визнання його такими, що втратив право користування спірним житловим приміщенням.

Згідно зі ст. 15 ЖК УРСР виконавчі комітети районних, міських, районних у містах рад народних депутатів на території району, міста, району в місті здійснюють управління житловим фондом місцевих Рад, здійснюють контроль за використанням і схоронністю житлового фонду, приймають рішення про надання жилих приміщень у будинках житлового фонду місцевої Ради, видають ордери на жилі приміщення.

Відповідно до ст. 18 ЖК УРСР управління житловим фондом здійснюється власником або уповноваженим ним органом у межах, визначених власником.

Відповідно до ст. 30 Закону України «Про місцеве самоврядування» до відання виконавчих органів міських рад належать повноваження щодо управління об`єктами житлово-комунального господарства, що перебуває у комунальній власності відповідних територіальних громад, розподіл та надання відповідно до законодавства житла, що належить до комунальної власності.

Посилаючись на обов`язок здійснювати державний контроль за схоронністю та збереженням житлового приміщення, а саме Квартири, ХМР у своїй апеляційній скарзі не зазначає, як саме визнання ОСОБА_2 , таким, що втратив право користування спірною квартирою, вплине на схоронність та збереження житла. Матеріалами справи доведено, що відповідач у вказаній квартирі не проживає вже більше ніж 6 місяців, утримання цього житла здійснює ОСОБА_1 . Отже, не можливо вважати, що схоронність та збереження квартири здійснюється за рахунок дій відповідача.

Посилаючись на свій обов`язок зберегти за тимчасово відсутнім наймачем житло, ХМР не враховує, що збереження за тимчасово відсутнім наймачем житла забезпечується перш за все вимогами статті 71 ЖК УРСР. Проте зазначена норма прямо вказує на строковість такого збереження та необхідність установлення причин відсутності наймача у житлі.

При цьому відповідно до ч.1 ст. 58 ЦПК України сторона, третя особа, а також особа, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, може брати участь у судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника.

Представником у суді може бути адвокат або законний представник (ч.1 ст. 60 ЦПК України).

Повноваження представника мають бути або підтверджені належними доказами, або визначатися законом.

ХМР не надала доказів, що ОСОБА_2 уповноважив її на захист власних житлових інтересів або у неї є право бути законним представником відповідача. Тому колегія суддів не враховує посилання апеляційної скарги на необхідність захисту житлових прав відповідача, оскільки останній не позбавлений права самостійно клопотати перед судом про захист своїх порушених прав.

Крім того, згідно із відомостями Державного реєстру речових прав на нерухоме майно ОСОБА_2 є власником квартири АДРЕСА_3 , за цією адресою отримує кореспонденцію, в тому числі і судові повістки.

Доводи апеляційної скарги щодо того, що спірна квартира не приватизована, та обов`язком територіальної громади в особі Харківської міської ради є збереження житлової площі за тимчасово відсутнім наймачем не спростовують висновків суду про визнання відповідачів такими, що втратили право користування житлом.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до п. 4 ч.1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Керуючись ст. ст. 371, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Харківської міської ради, в особі Артамонова Олександра Віталійовича, – залишити без задоволення.
Заочне рішення Московського районного суду м.Харкова від 30 липня 2020 року – залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку тільки в випадках передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий –                                                             Н.П.Пилипчук 

Судді –                                                                О.Ю. Тичкова 

                                                                       О.В. Маміна