УКРАЇНА 
Житомирський апеляційний суд 

Справа №274/7860/19 Головуючий у 1-й інст. Хуторна І. Ю. 
Категорія 70 Доповідач Миніч Т. І. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 січня 2021 року Житомирський апеляційний суд в складі:
головуючого – судді: Миніч Т.І. 
суддів:                          Галацевич О.М., 
Павицької Т.М. 
секретаря
судового засідання Ковальської Я.В. 
з участю позивача 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Житомирі апеляційну скаргу  ОСОБА_1 
на рішення Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 16 листопада 2020 року, ухвалене під головуванням судді Хуторної І.Ю.
у цивільній справі №274/7860/19 за позовом ОСОБА_1 , законний представник якої є ОСОБА_2 , до ОСОБА_3 про стягнення аліментів за минулий час, -
в с т а н о в и в:

У грудні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом. Просила стягнути аліменти за минулий час, що стягуються із  ОСОБА_3 на її утримання у розмірі 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, за період із 21.11.2008 до ІНФОРМАЦІЯ_1 та у розмірі 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку за період з 08.07.2017 до 21.11.2018 на її особистий рахунок у відділенні Державного ощадного банку України. В обґрунтування поданого позову зазначала, що відповідачка є її матір`ю. Відомості про батька під час реєстрації народження записано відповідно до ч. 1 ст. 135 Сімейного кодексу України зі слів матері. З дитинства вона виховувалась бабусею ОСОБА_4 . В подальшому через похилий вік бабусі її утримувала та виховувала тітка ОСОБА_2 , яка утримує її та виховує разом з дядьком  ОСОБА_5 . Відповідно до рішення Бердичівського міськрайонного суду, яке змінене постановою Житомирського апеляційного суду від 19.11.2019 із ОСОБА_3  на її користь стягуються аліменти в розмірі 1059 грн, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 21.11.2018, до її повнолітня. Внаслідок її малолітнього та неповнолітнього віку до досягнення нею 14 років вона не мала юридичних підстав та фізичної можливості вжити заходів щодо одержання аліментів з відповідачки. Вважає, що матір повинна виплатити на її користь аліменти за минулий час у тому розмірі, який був мінімальним, виходячи із визначеного законом прожиткового мінімуму, починаючи із 21.11.2008 до 21.22.2018.
Рішенням Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 16 листопада 2020 року у задоволенні позову відмовлено.
Справу розглянуто за правилами спрощеного позовного провадження.
У поданій апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить вказане рішення суду скасувати і ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог. На думку апелянта, рішення суду першої інстанції незаконне та необґрунтоване, ухвалене з порушенням норм матеріального і процесуального права. Зокрема вважає, що судом першої інстанції помилково здійснено тлумачення норм ст.191 СК України, оскільки ухилення від сплати аліментів полягає у винних навмисних діях або бездіяльності відповідачки щодо імперативного обов`язку утримувати свою неповнолітню дитину. Так, судом першої інстанції вірно зазначено, що вона - неповнолітня позивачка, як дитина «не могла самостійно вживати заходів для стягнення аліментів за минулий час, оскільки не досягла відповідного віку, а отже не мала процесуальної дієздатності». Однак, судом зазначено, що невжиття заходів щодо одержання аліментів з відповідача із особи, яка прямо зазначена в законі, на інших осіб, зокрема на «тітку та бабу, або ж орган опіки та піклування мали можливість та були зобов`язані ініціювати питання стягнення аліментів на дитину». Зазначає, що судом першої інстанції не було враховано зміст ухвали Бердичівського міськрайонного суду від 20.03.2019 у цивільній справі №274/6379/18 за її позовом до відповідачки про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів. Зокрема, було встановлено піклування над нею, а її тітку- ОСОБА_2 призначено піклувальником, тобто статусу піклувальника тітка набула лише 20.03.2019, а бабуся - не мала взагалі. Крім того, на думку апелянта, в оскаржуваному рішенні судом взагалі не надана оцінка наведеним у позовній заяві доказам ухилення відповідачки щодо її утримання, зокрема встановлення цього факту судовим рішенням, що має преюдиційне значення у цьому провадженні. Тобто, відповідач ніколи не надавала і не надає матеріальної допомоги на її утримання та виховання. 
Розглянувши справу в межах доводів, викладених в апеляційній скарзі, суд вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.
Із матеріалів справи вбачається, що  ОСОБА_3 є матір`ю ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.3).
Відомості про батька ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , записано відповідно до ч. 1 ст. 135 Сімейного кодексу України, що підтверджується копією Витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про народження із зазначенням відомостей про батька відповідно до частини першої статті 135 сімейного кодексу України №00021482391 сформованого 20.11.2018 (а.с. 11).
Рішенням Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 26.09.2019 із ОСОБА_3 стягнуто аліменти на утримання дитини – ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмірі 1 059, 00 грн щомісячно, починаючи від 21.11.2018 р. і до повноліття дитини, на особистий рахунок дитини у відділенні Державного ощадного банку України. У задоволенні позовних вимог щодо позбавлення батьківських прав відмовлено за безпідставністю (а.с. 5-8).
Постановою Житомирського апеляційного суду від 19.11.2019, рішення Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 26.09.2019 змінено. Із ОСОБА_3 стягнуто аліменти на утримання дитини – ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмірі 1 059,00 грн. щомісячно, починаючи від 21.11.2018 р. і до повноліття дитини, на особистий рахунок дитини у відділенні Державного ощадного банку України, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку (а.с.9-10).
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що позивачка, в інтересах якої діє законний представник ОСОБА_2 ,не надали належних та допустимих доказів на підтвердження вжиття заходів щодо одержання аліментів з відповідачки та що вони не могли одержати аліменти у зв`язку з ухиленням останньої від їх сплати.
Зазначені висновки суду заслуговують на увагу, виходячи з наступного.
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Частиною другою статті 191 СК України передбачено, що аліменти за минулий час можуть бути присуджені, якщо позивач подасть суду докази того, що він вживав заходів щодо одержання аліментів з відповідача, але не міг їх одержати у зв`язку з ухиленням останнього від їх сплати. У цьому разі суд може присудити аліменти за минулий час, але не більш як за десять років.
Аналіз наведеної норми закону дає підстави для висновку, що для стягнення аліментів за минулий час позивач повинен довести: (а) вжиття заходів щодо одержання аліментів з відповідача; (б) ухилення відповідача від надання утримання дитині.
Вказаних висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 18.05.2020 (справа №215/5867/17).
Одночасно у постанові від 09.04.2020 (справа №199/3429/18) Верховний Суд зазначив, що присудження аліментів за минулий час є правом, а не обов`язком суду.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про стягнення із ОСОБА_3 аліментів за минулий час, суд першої інстанції правильно виходив із того, що позивач, в інтересах якої діє законний представник ОСОБА_2 , не надали належних та допустимих доказів на підтвердження вжиття ними заходів щодо одержання аліментів з відповідача, які вона не могла одержати у зв`язку з ухиленням останньої від їх сплати.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування , що випливає зі статті   6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня   2006 року). Оскаржувані судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.
Положеннями частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
У частинах першій та другій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Таким чином, суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку, що стороною позивача не доведено факту, що вживалися заходи щодо одержання аліментів з відповідачки, проте аліменти не могли бути одержані у зв`язку з ухиленням останньої від їх сплати.
Крім того, судом першої інстанції звернуто увагу на те, що дитина не могла самостійно вживати заходів для стягнення аліментів за минулий час, оскільки не досягла відповідного віку, а отже не мала процесуальної дієздатності. Цей факт є очевидним. Проте судом встановлено, що неповнолітня ОСОБА_1 проживала із своєю бабусею ОСОБА_4 , також в її утриманні і вихованні приймала участь тітка ОСОБА_2 . Про ситуацію, що склалася у їх сім`ї, був обізнаний орган опіки та піклування.
Тітка та баба, або орган опіки та піклування мали можливість і були зобов`язані ініціювати питання стягнення аліментів на дитину. Проте доказів, що вживалися заходи для стягнення аліментів, та доказів, що відповідачка ухилялася він сплати аліментів, суду не надано. 
Натомість, із показань відповідачки, свідків, із змісту рішення Бердичівського міськрайонного суду від 26.09.2020 та постанови Житомирського апеляційного суду від 19.11.2019 встановлено, що, починаючи із 2011 року відповідачка намагалася налагодити стосунки із дитиною, проте це не дало позитивного результату. Рішення про відібрання дитини залишилося не виконаним.
Крім того, судом першої інстанції у судовому засіданні встановлено, що випадок передання матір`ю грошових коштів дитині викликав значний супротив зі сторони тітки ОСОБА_6 , яка примусила дитину повернути грошові кошти матері. 
Позивачка та її законний представник ОСОБА_7 , будучи допитаними у якості свідків, пояснили, що не вимагали грошових коштів у ОСОБА_3 .
Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції, що позивачка, в інтересах якої діє законний представник ОСОБА_2 , не надали належних та допустимих доказів на підтвердження вжиття заходів щодо одержання аліментів з відповідачки та що вони не могли одержати аліменти у зв`язку з ухиленням останньої від їх сплати.
Доводи, викладені в апеляційній скарзі, висновків суду не спростовують та на їх правильність не впливають, а зводяться до переоцінки доказів.
Разом з тим, будь-яких процесуальних порушень, які б давали підстави для переоцінки доказів, апеляційним судом не встановлено.
Підстав для зміни чи скасування оскаржуваного рішення апеляційний суд не вбачає, оскільки воно постановлено судом із додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст.ст.258,259,367,374,375,381-384 ЦПК України, суд, - 
п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1  залишити без задоволення.
Рішення Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 16 листопада 2020 року залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і з цього дня протягом тридцяти днів може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду. 

Головуючий: Судді: