Справа № 344/3863/20 
Провадження № 22-ц/4808/110/21 
Головуючий у 1 інстанції Ковалюк І. П. 
Суддя-доповідач Бойчук 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
13 січня 2021 року м. Івано-Франківськ
Івано-Франківський апеляційний суд в складі:
судді-доповідача        Бойчука І.В.,
суддів                        Фединяка В.Д., Девляшевського В.А.,
секретаря                Єлісевич О.М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал» до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал» на заочне рішення Івано-Франківського міського суду від 05 жовтня 2020 року під головуванням судді Ковалюк І.П. у м. Івано-Франківську,
в с т а н о в и в:
У березні 2020 року представник ТОВ «Вердикт Капітал» звернувся з позовом до ОСОБА_3 та ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором. 
Позовні вимоги мотивовані тим, що 06.08.2008 між позичальником ОСОБА_3 та Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» (далі-АКІБ «УкрСиббанк») укладено договір про надання споживчого кредиту та заставу транспортного засобу № 11381075000 за умовами якого банк надав позичальнику кредит у розмірі 31 435,00 дол. США зі сплатою 13,5% річних. 
З метою забезпечення належного виконання позичальником своїх зобов`язань за кредитним договором, в цей же день банк та ОСОБА_2 уклали договір поруки № 222221, за яким поручитель зобов`язався нести солідарну майнову відповідальність перед банком за виконання позичальником в повному обсязі зобов`язань за кредитним договором щодо сплати процентів, неустойки, вчасного та у повному обсязі погашення основної суми боргу за кредитом.
Банк належним чином виконав свої зобов`язання за кредитним договором, надавши позичальнику кредитні кошти на загальну суму 31 435,00 дол. США.
Між ПАТ «УкрСиббанк» та ТОВ «Кредекс Фінанс» 20.04.2012 укладено договір про відступлення прав вимоги, відповідно до якого ПАТ «УкрСиббанк» відступило ТОВ «Кредекс Фінанс», а ТОВ «Кредекс Фінанс», яке в подальшому змінило назву на ТОВ «Вердикт Капітал», набуло права вимоги за кредитним договором до позичальників та/або поручителів, в тому числі за договором кредиту № 11381075000 від 06.08.2008 та договором поруки № 222221 від 06.08.2008.
Станом на 21.02.2020 загальний розмір заборгованості позичальника становить 907 185,89 грн, з яких: заборгованість за кредитом (за тілом кредиту) 457 418,94 грн.; заборгованість за нарахованими відсотками згідно кредитного договору (з моменту відступлення права вимоги по дату виготовлення розрахунку заборгованості) 449 766,95 грн. 
Відповідно до розрахунку загальний розмір заборгованості по сплаті пені та 3 % річних за користування кредитом станом на 21.02.2020 становить 189 680,19 грн. Нарахування 3 % річних проведено на суму 457 418,94 грн на тіло кредиту за період з 21.02.2017 по 21.02.2020 і складає 41 199,96 грн, а нарахована пеня за подвійною обліковою ставкою НБУ за період з 21.02.2019 по 21.02.2020 на суму 457 418,94 грн на тіло кредиту складає 148 480,23 грн.
Посилаючись на те, що товариство наділено правом грошової вимоги до відповідачів, а заборгованість позичальника за кредитним договором в повному обсязі не сплачена, просив стягнути солідарно з відповідачів на користь товариства заборгованість за кредитним договором від 06.08.2008 у розмірі 189 680,19 грн, витрати по сплаті судового збору в сумі 2 845,20 грн та 20 000 грн понесених витрат на правничу допомогу.
Заочним рішенням Івано-Франківського міського суду від 05 жовтня 2020 року в задоволенні позовних вимог відмовлено.
У апеляційній скарзі ТОВ «Вердикт Капітал» посилається на незаконність та необґрунтованість рішення суду.
Вказує, що до позовної заяви було долучено належні та допустимі докази, які в розумінні ч.ч. 1, 2 ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» виступають первинними документами та визначають розмір заборгованості, який був відступлений первісним кредитором товариству, зокрема: копію договору про відступлення прав вимоги та витяг з додатку № 1 до такого договору, що є первинним розрахунком такої заборгованості, оскільки відображає суму заборгованості у валюті платежу, яка була відступлена та на підставі якої здійснені розрахунки заборгованості щодо нарахування 3 % річних та пені за порушення зобов`язання відповідачами.
Також, оскільки товариство дізналося про не підтвердження суми відступленого боргу відповідачами із оскаржуваного рішення, до апеляційної скарги долучено додаткові докази на підтвердження суми боргу відповідачів, які не були надані суду першої інстанції з поважних причин, зокрема: копію виписки по кредитному договору за період з 06.08.2008 по 15.06.2012, копію витягу з додатку № 1 до договору про відступлення прав вимоги та копію акта приймання-передачі.
Виписки з особових рахунків клієнтів є регістрами аналітичного обліку, вміщують записи про операції, здійснені протягом операційного дня, та є підтвердженням виконаних за день операцій, в зв`язку з чим, у матеріалах справи наявні належні та допустимі докази щодо визначення розміру заборгованості відповідачів, а у спорах про стягнення кредитної заборгованості саме на відповідачу лежить тягар доведення відсутності у нього такої заборгованості.
При цьому, суд має з`ясувати обставини, пов`язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, а у разі якщо такий здійснено неправильно, то суд з урахуванням конкретних обставин справи самостійно визначає суми пені та інших нарахувань у зв`язку з порушенням грошового зобов`язання, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого мало місце невиконання такого зобов`язання.
В здійснених розрахунках заборгованості відповідачів було дотримано норми матеріального права про те, що якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, що кореспондується з нормами про те, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України – гривні та сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.
При розгляді справи відповідачами не був наданий суду контр розрахунок заборгованості за кредитним зобов`язанням, розрахунок 3 % проведений за період, який обмежується трьома роками, які передували подачі позову, а пені – 12 місяцями, суд першої інстанції належним чином не здійснив дослідження наявних в справі доказів та дійшов хибного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог. 
Зазначає, що наявні в справі договори не визнані судом недійсними, їх зміст не містить положень щодо невідповідності законодавству України. Також закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору, а строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору, а так само, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику. Банк або інша фінансова установа після настання терміну повернення кредиту набуває право здійснювати нарахування згідно ч. 2 ст. 625 ЦК України (інфляційні нарахування та 3 % річних).
Статус сторін у правовідносинах існує до моменту виконання боржником зобов`язань перед кредитором, а відповідно до ч. 1 ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов`язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549-552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. При цьому, договірні відносини між платником та одержувачем грошових коштів щодо відповідальності за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань врегульовано Законом України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань». 
Матеріали справи не містять будь-яких доказів, які б свідчили про те, що зобов`язання боржником за кредитним договором погашено у повному обсязі. Нарахування інфляційних втрат та 3 % річних входять до складу грошового зобов`язання та вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, яке є триваючим правопорушенням та право подати позов про стягнення інфляційних втрат і 3 % річних за кожен місяць виникає з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення. 
Просить заочне рішення скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову в повному обсязі.
Учасники справи правом подання відзиву на апеляційну скаргу не скористалися. 
В судовому засіданні 05.01.2021 представник ТОВ «Вердикт Капітал» Архипов О.В. апеляційну скаргу підтримав з мотивів, наведених у ній. У судове засідання 13.01.2021, будучи належним чином повідомленим, не з`явився, про причини неявки суд не повідомив.
ОСОБА_3 та ОСОБА_2 в засідання апеляційного суду не з`явилися, будучи належним чином повідомленими про дату, час і місце розгляду справи. 
Враховуючи вищенаведене та необхідність дотримання судом строків розгляду справи в апеляційному порядку, колегія суддів відповідно до статті 372 ЦПК України перешкод у розгляді справи в зв`язку з їх неявкою не вбачає.
Заслухавши суддю-доповідача, представника ТОВ «Вердикт Капітал», дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення з таких підстав.
Встановлено, що 06.08.2008 між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_3 укладено договір про надання споживчого кредиту та заставу транспортного засобу № 11381075000, відповідно до якого банк зобов`язується надати ОСОБА_3 , а вона зобов`язується прийняти, належним чином використовувати і повернути банку кредитні кошти (кредит) в сумі 31 435,00 доларів США та сплатити плату за кредит в порядку і на умовах, зазначених договором. Вказана сума кредиту дорівнює еквіваленту 152 286,86 грн. за курсом Національного банку України (далі - НБУ) на день укладання договору, при цьому сторони обумовили, то гривневий еквівалент суми кредиту має визначатися в договорі лише в разі надання банком кредиту в іноземній валюті (а.с. 9-23).
Відповідно до п. 1.2. вказаного договору, визначено строк кредитування. Надання кредиту здійснюється у наступний термін: 06 серпня 2008 року. Позичальник зобов`язаний повернути кредит у повному обсязі не пізніше 06 серпня 2015 року, якщо тільки не застосовується інший термін повернення кредиту відповідно до умов договору та/або умов відповідної угоди сторін. Позичальник зобов`язується повертати суму кредиту та сплачувати проценти шляхом сплати ануїтетних платежів в розмірі 585,00 доларів США в день сплати ануїтетних платежів.
Згідно п. 1.3.1. договору за користування кредитними коштами протягом перших тридцяти днів рахуючи з дати видачі кредиту процентна ставка встановлюється у розмірі 13,5 % річних та після закінчення цього строку і кожного наступного місяця підлягає перегляду, а при неповідомленні про встановлення нового розміру процентної ставки у наступний місяць, застосовується розмір процентної ставки діючої у попередньому місяці.
Відповідно до п. 1.3.3. договору нарахування процентів за цим договором здійснюється щомісяця у два етапи, що визначаються як: в останній робочий день поточного місяця, за період з дня фактичного надання кредиту по останній календарний день місяця включно (в місяць фактичного надання кредиту), з дня сплати ануїтетного платежу у поточному місяці по останній календарний день місяця включно(в наступні місяці), в день сплати ануїтетного платежу – з першого календарного дня поточного місяця по день, що передує дню сплати ануїтетного платежу (день сплати ануїтетного платежу в розрахунок не включається).
Згідно п. 4.1. договору за порушення позичальником термінів погашення будь-яких своїх грошових зобов`язань, передбачених договором, зокрема, термінів повернення кредиту (всієї суми або його частини) та/або термінів сплати процентів та/або комісій, банк має право вимагати від позичальника додатково сплатити пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми простроченого платежу, якщо сума такої заборгованості виражена у гривні, та від гривневого еквіваленту суми простроченого платежу, сума якого розраховується за офіційним обмінним курсом НБУ гривні до валюти заборгованості станом на дату нарахування пені, якщо сума такої заборгованості виражена у іноземній валюті. Пеня нараховується за кожен день прострочення, включаючи день погашення заборгованості, але в будь-якому випадку такий розмір пені не може перевищувати розмір, встановлений чинним законодавством України на момент її нарахування. 
Відповідно до Графіка платежів, визначення сукупної вартості кредиту (додаток № 1 до договору) сторонами визначено, зокрема, щомісячний платіж погашення основної суми кредиту та процентів за користування кредитом, починаючи з серпня 2008 року по серпень 2015 року (а.с 20-23).
Для забезпечення виконання зобов`язань за вказаним договором про надання споживчого кредиту та заставу транспортного засобу між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_2 06.08.2008 було укладено договір поруки № 222221, відповідно до якого ОСОБА_2 зобов`язується перед банком відповідати за виконання ОСОБА_3 усіх її зобов`язань перед кредитором, що виникли з договору про надання споживчого кредиту № 11381075000 від 06.08.2008, укладеного між банком і ОСОБА_3 , існуючих в теперішній час, і тих що можуть виникнути в майбутньому (а.с. 24-26).
Сторони дійшли згоди, що поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, за всіма зобов`язаннями останнього за основним договором, включаючи повернення основної суми боргу, сплату процентів, комісій, відшкодування можливих збитків, сплату пені та інших штрафних санкцій, передбачених умовами основного договору (п. 1.3. договору поруки).
Згіднодоговору факторингу № 05/12 від 20.04.2012 року, укладеного між ПАТ «УкрСиббанк» та ТОВ «Кредекс Фінанс»,  ПАТ «УкрСиббанк» відступило ТОВ «Кредекс Фінанс», а ТОВ «Кредекс Фінанс» набуло права вимоги за кредитним договором до боржників, в тому числі за договором кредиту № 11381075000 від 06.08.2008 до позичальника ОСОБА_3 , який зазначений під № 261 у додатку № 1 до договору № 05/12 (а.с. 40-44).
Відповідно до протоколу загальних зборів учасників ТОВ «Кредекс Фінанс» від 01.08.2018 № 01/08-2018 учасниками ТОВ «Кредекс Фінанс» прийнято рішення про перейменування Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредекс Фінанс» на Товариство з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал» та зміну юридичної адреси (місцезнаходження) товариства (а.с. 51-52).
Згідно ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Відповідно до п.п. 3, 4 ч. 1 ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки, відшкодування збитків.
Відповідно до ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Згідно ч. 2 зазначеної статті до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 («Позика») глави 71 («Позика. Кредит. Банківський вклад»), якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (ст. 1055 ЦК України).
Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.
У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
За змістом ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
Частинами 1, 2 ст. 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.
Отже, в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).
Відповідно до ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.
Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.
Зобов`язання припиняється частково або в повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом (ч.1 ст. 598 ЦК України). Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 ЦК України).
Цивільне законодавство передбачає спеціальні способи, які забезпечують захист майнових інтересів кредитора на випадок невиконання чи неналежного виконання своїх зобов`язань боржником і які є видами забезпечення виконання зобов`язань.
Таке забезпечувальне зобов`язання має акцесорний, додатковий до основного зобов`язання характер і не може існувати окремо від основного.
Одним з видів акцесорного зобов`язання є порука.
Відповідно до ст. 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником. Порукою може забезпечуватися виконання зобов`язання частково або у повному обсязі. Поручителем може бути одна особа або кілька осіб.
Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 28 березня 2018 року по справі № 444/9519/12, провадження №14-10цс18, вказала, що поняття «строк договору», «строк виконання зобов`язання» та «термін виконання зобов`язання» згідно з приписами ЦК України мають різний зміст.
Поняття «строк виконання зобов`язання» і «термін виконання зобов`язання» охарактеризовані у ст. 530 ЦК України. Згідно з приписами її частини першої, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
З огляду на викладене строк (термін) виконання зобов`язання може збігатися зі строком договору, а може бути відмінним від нього, зокрема коли сторони погодили строк (термін) виконання ними зобов`язання за договором і визначили строк останнього, зазначивши, що він діє до повного виконання вказаного зобов`язання.
Також Велика Палата Верховного Суду у вказаній постанові дійшла висновку, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 4 лютого 2020 року у справі № 912/1120/16, провадження № 12-142гс19, зазначила, що правові висновки, подібні до викладених у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12, викладено також у постанові Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц (провадження № 14-318цс18).
Тобто у постановах Великої Палати Верховного Суду уже неодноразово вказувалося на те, що цивільне законодавство передбачає відносини, коли боржник правомірно користується наданими йому коштами та має право не сплачувати кредитору свій борг протягом певного узгодженого часу, так і врегульовує відносини, коли боржник повинен сплатити борг кредитору, однак не сплачує коштів, користуючись ними протягом певного строку неправомірно.
Проценти, встановлені ст. 625 ЦК України, підлягають стягненню саме при наявності протиправного невиконання (неналежного виконання) грошового зобов`язання.
Тобто, проценти, що стягуються за прострочення виконання грошового зобов`язання за частиною другою ст. 625 ЦК України є спеціальним видом відповідальності за таке порушення зобов`язання. На відміну від процентів, які є звичайною платою за користування грошима, зокрема за договором позики, до них застосовуються загальні норми про цивільно-правову відповідальність.
Велика Палата Верховного Суду вже звертала увагу, що нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних відповідно до ст. 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. Подібні висновки сформульовані, зокрема, в постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справах № 703/2718/16-ц та № 646/14523/15-ц.
Оскільки поведінка боржника не може бути одночасно правомірною та неправомірною, то регулятивна норма ч. 1 ст. 1048 ЦК України і охоронна норма ч. 2 ст. 625 цього Кодексу не можуть застосовуватись одночасно. Тому за період до прострочення боржника підлягають стягненню проценти від суми позики (кредиту) відповідно до умов договору та частини першої ст. 1048 ЦК України як плата за надану позику (кредит), а за період після такого прострочення підлягають стягненню річні проценти відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України як грошова сума, яку боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання, тобто як міра відповідальності за порушення грошового зобов`язання. 
Укладаючи договір про надання споживчого кредиту та застави майна від 06.08.2008, сторони у п. 9.8. визначили, що строк його дії - до повного повернення банку всієї суми кредиту за договором та повного погашення плати за кредит і неустойки, у разі її нарахування. 
Повернення кредиту та сплату відсотків позичальник мав здійснювати щомісячними платежами, надаючи банку кожного місяця кошти упродовж строку кредитування. Тобто, сторони погодили порядок і строки виконання зобов`язання. При цьому, терміном повернення останньої частини кредиту є 06.08.2015 та матеріали справи не містять даних про зміну терміну повернення кредиту та доказів того, що між банком та позичальником укладалися будь-які додаткові угоди щодо зміни такого.
Отже, строк кредитування позичальника є таким, що закінчився 06.08.2015, як і його право законно користуватися позиченими коштами.
З огляду на викладене, неустойка (пеня) має нараховуватися за порушення зобов`язання, які були допущені під час строку кредитування.
Із наданого позивачем розрахунку заборгованості вбачається, що загальний розмір заборгованості по поверненню кредитних коштів, сплаті процентів за користування кредитом та пені за порушення умов кредитного договору, що підлягає стягненню з ОСОБА_3 станом на 21.02.2020 (включно) складає 37 061,73 доларів США, що в еквіваленті гривні становить 907 185,89 грн, з яких: заборгованість по основній сумі кредиту – 18 687,17 доларів США, що в еквіваленті гривні становить 457 418,94 грн; заборгованість за відсотками на дату відступлення права вимоги – 0,00 доларів США; нараховані відсотки згідно кредитного договору - 18 374,56 доларів США (нараховані з 20.04.2012 по 21.02.2020), що в еквіваленті гривні становить 449 766,95 грн; заборгованість з комісії – 0,00 грн; заборгованість з пені – 0,00 грн (а.с. 34-37). 
Також відповідно до розрахунку заборгованості позичальником 26.12.2014 сплачено заборгованість за відсотками на дату відступлення права вимоги в розмірі 524,88 дол США, нараховані відсотки згідно кредитного договору (нараховані з 20.04.2012 по 21.02.2020) в розмірі 1 694,68 дол США та 17.02.2016 - 7,40 дол США.
Позивач, користуючись правом на власний розсуд розпоряджатися своїм правом вимоги та посилаючись на існування простроченого грошового зобов`язання, просив стягнути з відповідачів пеню та 3 % річних від простроченої суми за останні 3 роки на підставі ст. 625 ЦК України. Нарахування трьох відсотків річних ним проведено на суму 457 418,94 грн на тіло кредиту за період з 21.02.2017 по 21.02.2020 і складає 41 199,96 грн, нарахована пеня за подвійною обліковою ставкою НБУ з 21.02.2019 по 21.02.2020 на суму 457 418,94 грн на тіло кредиту складає 148 480,23 грн.
Загальний розмір заборгованості по сплаті нарахованої пені за подвійною обліковою ставкою НБУ та 3% річних за користування кредитом, що підлягає стягненню станом на 21.02.2020 відповідно до розрахунку становить 189 680,19 грн.
Суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні правильно зазначив, що нарахування пені за період з 21.02.2019 по 21.02.2020 у зв`язку з неповерненням кредиту (тіла кредиту) є неможливим, оскільки за цей період кредитування не здійснювалося, а особа безпідставно володіє кредитними коштами та до взаємовідносин сторін не можуть застосовуватися умови договору. При цьому, кредитор може вимагати сплатити суму боргу та три проценти річних від простроченої суми.
Таким чином вірним є висновок суду першої інстанції про відмову в задоволенні позовної вимоги про стягнення нарахованої пені, оскільки актами цивільного законодавства не встановлено розмір та підстави стягнення такої у правовідносинах, що виникли між сторонами після закінчення строку кредитування позичальника, як і не передбачено стягнення такої за порушення виконання грошового зобов`язання відповідно до ст. 625 ЦК України. 
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц, провадження № 14-465цс18, вказала, що передбачене ч. 2 ст. 625 ЦК України нарахування 3 % річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає в отриманні компенсації від боржника. Такі висновки містяться, зокрема, у постанові Верховного Суду України від 06 червня 2012 року №6-49цс12, і Велика Палата Верховного Суду не вбачає підстав для відступу від такої позиції.
У частині другій ст. 625 ЦК України прямо зазначено, що трьох відсотків річних визначаються від простроченої суми за весь час прострочення.
Тому при обрахунку трьох відсотків річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні, а не її еквівалент у національній валюті України.
У п. 43 постанови від 07 квітня 2020 року по справі № 910/4590/19, провадження № 12-189гс19, Велика Палата Верховного Суду зазначила, що інфляційні та річні проценти нараховуються на суму простроченого основного зобов`язання, тому зобов`язання зі сплати інфляційних та річних процентів є акцесорним, додатковим до основного, залежить від основного і поділяє його долю. Відповідно й вимога про сплату інфляційних та річних процентів є додатковою до основної вимогою.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 19 червня 2019 року у справі № 703/2718/16-ц, провадження № 14-241цс19, вказала, що у ч. 2 ст. 625 ЦК України зазначено, що нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання.
У постанові від 03 квітня 2019 року у справі № 756/9094/15, провадження № 61-47455св18, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову про стягнення заборгованості за договором позики, у зв`язку із спливом позовної давності та вказав, що не підлягають задоволенню позовні вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача 3% річних від простроченої суми заборгованості, які передбачені статтею 625 ЦК України, як похідні вимоги про стягнення основної суми боргу.
Відмовляючи в задоволенні позовних вимог про стягнення трьох відсотків річних відповідно до ст. 625 ЦК України, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що відповідно до конструкції ч. 2 ст. 625 ЦК України стягнення трьох відсотків річних від простроченої суми можливо лише у випадку наявності вимоги кредитора сплатити суму боргу, тобто стягнення цих відсотків можливо лише коли заявлені вимоги про стягнення суми боргу. В іншому випадку це фактично продовження кредитування позичальника (строку кредитування) без відповідної підстави (наявності відповідного договору), але під проценти, які визначенні законодавством та позбавлення боржника можливості захистити свої права шляхом заявлення застосування позовної давності (наслідків спливу позовної давності), застосування якої можливо лише при пред`явленні позову (наявності спору). Після закінчення строку позовної давності боржник не має обов`язку здійснювати погашення боргу, а лише має відповідне право на його добровільне погашення.
При цьому, щодо обґрунтування позовних вимог про стягнення з позичальника інфляційних та річних процентів, колегія суддів зазначає, що при вирішенні такого спору перед судом обов`язково постане питання про наявність заборгованості за кредитним договором, суму такої заборгованості, строк сплати такої заборгованості та тривалість прострочення.
Згідно ч.ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір, є первинні документи, які є підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій та які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи (ч. 1 ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).
Обґрунтовуючи позовні вимоги в частині стягнення трьох відсотків річних відповідно до ст. 625 ЦК України позивач подав розрахунок заборгованості ОСОБА_3 станом на 21.02.2020, відповідно до якого неможливо встановити дійсний розмір заборгованості позичальника, періоди, за які така заборгованість була нарахована, суми та час внесення відповідачем платежів тощо. Належного розрахунку заборгованості позичальника за кредитним договором № 11381075000 від 06.08.2008 не надано в суді першої інстанції під час судового розгляду справи, а також не долучено будь-яких первинних документів, які є підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій і стверджують про заборгованість позичальника.
З огляду на викладене та те, що позивачем нараховані відсотки згідно кредитного договору в сумі 20 076,64 доларів США за період з 20.04.2012 по 21.02.2020, в тому числі за період з 01.08.2015 по 21.02.2020, тобто поза межами строку кредитування, апеляційний суд вважає безпідставними посилання апелянта на те, що суд з урахуванням конкретних обставин справи самостійно визначає суми пені та інших нарахувань у зв`язку з порушенням грошового зобов`язання, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого мало місце невиконання такого зобов`язання. 
Апелянт скаргу мотивував тим, що до позовної заяви ним долучено належні та допустимі докази, які виступають первинними документами та визначають розмір заборгованості, який був відступлений первісним кредитором товариству. При цьому апеляційний суд звертає увагу, що надані апелянтом документи (договір про відступлення прав вимоги та витяг з додатку № 1 до такого договору) не є такими документами. 
Також апелянт до апеляційної скарги долучив додаткові докази про наявний борг відповідачів, а саме: копію виписки по кредитному договору за період з 06.08.2008 по 15.06.2012, копію витягу з додатку до договору від 11.06.2012 про внесення змін до договору факторингу від 20.04.2012 та копію акта приймання-передачі від 14.05.2012. Вказані документи не були предметом розгляду в суді першої інстанції і, крім того, долучені додаткові документи на підтвердження суми боргу відповідачів не містять інформації щодо наявності заборгованості за тілом кредиту за період нарахування трьох відсотків річних ( з 21.02.2017 по 21.02.2020).
Доводи апеляційної скарги про те, що якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов`язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549-552 цього Кодексу, яка нараховується до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, не заслуговують на увагу, оскільки предметом кредитного договору є грошові кошти, які відповідно до вимог ст. 1046 ЦК України є окремим предметом позики, відмінним від речей, визначених родовими ознаками. 
Безпідставним є посилання апелянта на те, що відносини, що виникли між сторонами щодо відповідальності за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань врегульовано Законом України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань», оскільки відповідно до Преамбули даного закону його дія на спірні правовідносини не поширюється. 
Твердження апелянта про те, що в здійснених розрахунках заборгованості відповідачів було дотримано норми матеріального права щодо визначення суми, що підлягає сплаті у гривнях, за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу є безпідставними, оскільки кредитування здійснювалося в іноземній валюті та відповідно у договорі сторонами не могло бути визначено грошовий еквівалент кредиту в іноземній валюті. Крім того, позивачем здійснено розрахунок боргу в гривні за офіційним курсом НБУ станом на 21.02.2020, а не на день відповідного платежу.
Одночасно позивачем пред`явлено позовні вимоги до поручителя. Відповідно до п. 3.1. договору поруки від 06.08.2008 № 222221 цей договір діє до повного припинення всіх зобов`язань боржника за основним договором або до погашення поручителем зобов`язань боржника в рахунок виконання зобов`язань за основним договором в сумі та межах якої поручитель відповідає перед кредитором, тобто до першої із перерахованих подій, яка настане раніше. 
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 10 квітня 2019 року по справі № 604/156/14-ц, провадження № 14-644цс18, зазначила, що умови договорів поруки про їхню дію до повного припинення всіх зобов`язань боржника за основним договором або до виконання поручителем зобов`язань боржника за основним договором, тобто до настання першої з цих подій, не встановлюють строк припинення поруки у розумінні статті 251 ЦК України. Тому у цьому випадку має застосовуватися припис частини четвертої статті 559 цього кодексу про припинення поруки, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя.
Строк, передбачений частиною четвертою статті 559 ЦК України, є преклюзивним, тобто його закінчення є підставою для припинення поруки, а отже, і для відмови кредиторові в позові у разі звернення до суду. Цей строк не можна поновити, зупинити чи перервати. Суд зобов`язаний самостійно застосовувати положення про строк, передбачений вказаним приписом, на відміну від позовної давності, яка застосовується судом за заявою сторін. Якщо поручитель поза межами строку помилково виконає уже фактично неіснуючий обов`язок, він може за своїм вибором вимагати повернення виконаного як безпідставно набутого кредитором.
Тому і право кредитора, і обов`язок поручителя після його закінчення припиняються, а це означає, що жодних дій щодо реалізації цього права, у тому числі застосування примусових заходів захисту в судовому порядку, кредитор вчиняти не може.
Аналогічний висновок зробила Велика Палата Верховного Суду у постановах, зокрема від 22 серпня 2018 року у справі № 2-1169/11 (провадження № 14-265цс18) та від 20 березня 2019 року у справі № 1411/3467/12 (провадження № 14-594цс18).
Інші доводи апеляційної скарги не заслуговують на увагу і спростовані зібраними у справі доказами та не впливають на правильність і обґрунтованість судового рішення. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Апеляційний суд приходить до переконання, що судом першої інстанції постановлено рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права. Доводи апеляційної скарги не спростовують його законності та обґрунтованості. Підстав для його скасування з мотивів, наведених у апеляційній скарзі, не встановлено.
Порядок розподілу та відшкодування судових витрат регламентується статтею 141 ЦПК України. 
Частиною 1 зазначеної статті встановлено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Враховуючи наведене, судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, покладаються на апелянта.
Частиною 6 ст. 19 ЦПК України визначено, що справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб є малозначними справами.
Оскільки ціна позову у даній справі не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, то вона відноситься до малозначних справ.
Відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.
Керуючись ст. ст. 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд
п о с т а н о в и в :
Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал» залишити без задоволення.
Заочне рішення Івано-Франківського міського суду від 05 жовтня 2020 року залишити без змін.
Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття і у випадках, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України, може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст постанови складено 16 січня 2021 року.

Суддя-доповідач:                                                        І.В. Бойчук
Судді:                                                                        В.Д. Фединяк 
       В.А. Девляшевський