Справа № 127/12987/20
Провадження № 22-ц/801/142/2021
Категорія: 83
Головуючий у суді 1-ї інстанції Волошин  С. В.
Доповідач:Ковальчук О. В.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 січня 2021 року	Справа № 127/12987/20	м. Вінниця	

Вінницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого                Ковальчука О. В.,
суддів :                 Сала Т. Б., Шемети Т. М., 
за участю секретаря Куленко О. В.
розглянувши цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Українська страхова група «Життя», ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору – Шевченківський районний відділ державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом звільнення майна з-під арешту,
за апеляційною скаргою  ОСОБА_2 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області, ухвалене у цій справі 11 листопада 2020 року у м. Вінниці суддею цього суду Влошиним С. В., дата складання його повного тексту не відома,
В С Т А Н О В И В:
В червні 2020 року  ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Українська страхова група «Життя» (далі – ПАТ «СК «Українська страхова група «Життя», страхова компанія), ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору – Шевченківський районний відділ державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) (далі – Шевченківський РВ ДВС у місті Києві), про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом звільнення майна з-під арешту, мотивуючи його тим, що 05 вересня 2008 року позивач уклав із ПАТ «СК «Українська страхова група «Життя» договір добровільного страхування життя, застрахувавши життя своєї дружини ОСОБА_3 . Водночас, метою укладення договору страхування було отримання у майбутньому у власність житла за рахунок проплат, здійснених за цим договором. Загалом страховій компанії були сплачені кошти у сумі 180908,40 грн.
Позивач знайшов бажану квартиру АДРЕСА_1 та на підставі договору купівлі-продажу від 03 липня 2009 року ПАТ «СК «Українська страхова група «Життя» придбала її за 229 200 гривень.
03 липня 2009 року між ОСОБА_1 та страховою компанією була укладена додаткова угода до Договору добровільного страхування життя, якою внесені зміни у валюту та розмір страхової суми, в наслідок чого, вона приведена у відповідність сумі придбання квартири.
Проте, позивач позбавлений можливості зареєструвати право власності на квартиру АДРЕСА_1 , оскільки на неї накладено арешт при примусовому виконанні виконавчого листа №712/12125/16-ц від 26 січня 2017 року про стягнення з ПАТ «СК «Українська страхова група «Життя» на користь ОСОБА_2 боргу в розмірі 171 695,57 гривень.
Пославшись на викладене та на те, що ОСОБА_1 не є стороною у справі за позовом ОСОБА_2 до ПАТ «СК «Українська страхова група «Життя» про стягнення боргу, отже накладення арешту на його квартиру порушує його право на користування та розпорядження майном, просив суд усунути перешкоди в користуванні власністю шляхом звільнення нерухомого майна, а саме: квартири АДРЕСА_1 з-під арешту, який накладено на все нерухоме майно боржника ПАТ «СК «Українська страхова група «Життя» 01 лютого 2017 року на підставі постанови Шевченківського РВ ДВС у місті Києві про арешт майна боржника у виконавчому провадженні № 53316804 від 01 лютого 2017 року, реєстраційний номер обтяження: 26858129.
25 серпня 2020 року ОСОБА_2 подав до суду першої інстанції відзив на позовну заяву, в якому просив позов не задовольняти, виключити його зі складу учасників справи та звільнити від сплати судових витрат, мотивуючи його тим, що він немає жодного стосунку до спору по суті заявлених позовних вимог, а є лише одним з ошуканих вкладників страхової компанії, отже його участь в судовому процесі суперечить положенням ст. 50 ЦПК України. Разом з тим зазначив, що арешт на квартиру не потрібно знімати до сплати позивачем 21% повної вартості квартири.
Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 11 листопада 2020 року позовні вимоги задоволено, вирішено звільнити квартиру АДРЕСА_1 з-під арешту, який накладено на підставі постанови Шевченківського РВ ДВС у місті Києві про арешт майна боржника від 01 лютого 2017 року у виконавчому провадженні №53316804, реєстраційний номер обтяження: 26858129. Стягнуто з відповідачів на користь позивача судовий збір в сумі 420,40 грн з кожного.
Не погодившись із ухваленим рішенням, ОСОБА_2 , посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм процесуального права, в апеляційній скарзі просить оскаржуване рішення скасувати в частині стягнення з нього судового збору в розмірі 420,40 грн, виключити його зі складу учасників справи.
Відзив на апеляційну скаргу не надійшов.
Оскільки рішення суду оскаржується лише в частині стягнення судового збору, тому, з огляду на положення ст. 367 ЦПК України, в іншій його частині не перевіряється.
Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повного і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Однак, рішення суду в оскаржуваній частині цим вимогам відповідає не в повній мірі, тому апеляційний суд, відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України, перевіривши його законність і обґрунтованість в межах доводів та вимог апеляційної скарги, вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково з таких підстав.
Стягуючи з ОСОБА_2 судовий збір в розмірі 420, 40 грн суд першої інстанції виходив з того, що відповідно до положень ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Апеляційний суд не погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на таке.
Порядок розподілу та відшкодування судових витрат регламентується статтею 141 ЦПК України. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України (частина шоста цієї статті). Зазначене стосується й випадку, коли рішення ухвалено на користь позивача, а відповідач звільнений від сплати судового збору.
Згідно з пунктом 9 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору звільняються інваліди I та II груп, законні представники дітей-інвалідів і недієздатних інвалідів I та II груп.
З матеріалів справи вбачається, що відповідно до посвідчення учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС у 1986 році серії НОМЕР_1 , виданого 24 квітня 2019 року, ОСОБА_2 є особою з інвалідністю 2 групи. Посвідчення діє на всій території України безстроково (а. с. 69).
За таких обставин, оскільки ОСОБА_2 є інвалідом 2 групи, витрати зі сплати судового збору у сумі 420, 40 грн не підлягають стягненню з нього на користь ОСОБА_1 , а їх слід компенсувати позивачу за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Такі висновки апеляційного суду узгоджуються з висновками Верховного Суду у постанові від 21 жовтня 2020 року у справі № 644/6351/17-ц.
Апеляційний суд вважає безпідставними доводи і вимоги апеляційної скарги щодо виключення ОСОБА_2 зі складу учасників справи з огляду на таке.
За приписами п. п. 1, 2, 3, 4, 5 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право: залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення; скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення; визнати нечинним судове рішення суду першої інстанції повністю або частково у передбачених цим Кодексом випадках і закрити провадження у справі у відповідній частині; скасувати судове рішення повністю або частково і у відповідній частині закрити провадження у справі повністю або частково або залишити позовну заяву без розгляду повністю або частково; скасувати судове рішення і направити справу для розгляду до іншого суду першої інстанції за встановленою підсудністю.
Отже, апеляційний суд в силу своїх процесуальних повноважень, визначених ст. 374 ЦПК України, не має права за результатами розгляду апеляційної скарги виключати сторону зі складу учасників справи.
Крім того, з матеріалів справи встановлено, що відповідно до постанови від 01 лютого 2017 року у виконавчому провадженні № 53316804 в інтересах стягувача ОСОБА_2 накладено арешт на квартиру АДРЕСА_1 (а. с. 10-11). 
Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області у справі № 127/12284/19 від 28 січня 2020 року, зокрема визнано за ОСОБА_1 право власності на квартиру АДРЕСА_1 (а. с. 6-9).
Відповідно до частин першої та другої статті 59 Закону України «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. У разі набрання законної сили судовим рішенням про зняття арешту з майна боржника арешт з такого майна знімається згідно з постановою виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини.
У пункті другому постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03 червня 2016 року № 5 «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна» зазначено, що позов про зняття арешту з майна може бути пред`явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно).
Відповідачами в справі про зняття арешту з майна є боржник, особа, в інтересах якої накладено арешт на майно, а в окремих випадках - особа, якій передано майно, якщо воно було реалізоване. Як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, має бути залучено відповідний орган державної виконавчої служби, а також відповідний орган доходів і зборів, банк та іншу фінансову установу, які у випадках, передбачених законом, виконують судові рішення.
За таких обставин, суд першої інстанції, визначивши коло осіб в інтересах яких було накладено арешт на спірну квартиру, дійшов обґрунтованого висновку про те, що ОСОБА_2 є належним відповідачем у цій справі, оскільки правильне вирішення спору по суті заявлених позовних вимог без залучення відповідачем особи, в інтересах якої накладено арешт на майно, неможливо.
Такі висновки апеляційного суду узгоджуються з висновками Верховного Суду у постанові від 22 липня 2020 року у справі № 452/2994/16-ц.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
З урахуванням наведеного, рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 11 листопада 2020 року в частині стягнення з ОСОБА_2  на користь  ОСОБА_1  судового збору необхідно змінити, компенсувати ОСОБА_1  судовий збір у розмірі 420,40 грн за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 382 - 384, 389 ЦПК України, апеляційний суд,
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу  ОСОБА_2 задовольнити частково.
Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 11 листопада 2020 року у частині стягнення з  ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судового збору змінити, виключивши з неї таке посилання, доповнити його посиланням про необхідність компенсувати ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 420, 40 грн за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
В іншій частині рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 11 листопада 2020 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили із дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий                                          О.В. Ковальчук
Судді :                                                Т. Б. Сало
                                                                Т. М. Шемета

Повний текст постанови виготовлено 19 січня 2021 року.