ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 лютого 2021 року 
м. Київ
справа № 826/8723/16
адміністративне провадження № К/9901/50319/18
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:
головуючого - Чиркіна С.М.,
суддів:                 Єзерова А.А., Шарапи В.М.,
розглянувши у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 12.10.2017 (головуючий суддя: Вєкуа Н.Г.) та постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 19.04.2018 (головуючий суддя: Шурко О.І., судді: Василенко Я.М., Степанюк А.Г.) у справі №826/8723/16 за позовом ОСОБА_2 до Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у м. Києві, Державного реєстратора Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у м. Києві Соколянського Дмитра Вікторовича, треті особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_1 про визнання протиправним і скасування рішення,
В С Т А Н О В И В:
І. РУХ СПРАВИ
У червні 2016 року ОСОБА_2 (далі - ОСОБА_2 ) звернувся до суду з позовом до Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у м. Києві (далі - відповідач-1), Державного реєстратора Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у м. Києві Соколянського Дмитра Вікторовича (далі - відповідач-2), треті особи: ОСОБА_3 (далі - ОСОБА_3 ), ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1 ), в якому просив визнати протиправним і скасувати рішення Державного реєстратора Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у м. Києві від 10.07.2014, індексний номер 14353167, про припинення права власності ОСОБА_2 на нерухоме майно - машино-місце № НОМЕР_1 , площею 17,00 кв.м., яке розташоване в підземній автостоянці (підвал 2-рівень літ. «А») за адресою: АДРЕСА_1 .
Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 12.10.2017, залишеною без змін постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 19.04.2018, адміністративний позов задоволено.
Не погоджуючись із зазначеними судовими рішеннями, ОСОБА_1 подала касаційну скаргу, у якій просить суд скасувати рішення судів попередніх інстанцій, а провадження у справі закрити.
Ухвалою Верховного Суду від 16.05.2018 відкрито касаційне провадження у справі за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 12.10.2017 та постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 19.04.2018.
В порядку статті 31 КАС України за результатами повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями визначений новий склад суду.
Ухвалою Верховного Суду від 24.07.2019 справу №826/8723/16 передано на розгляд Великої Палати Верховного Суду у зв`язку з тим, що третя особа оскаржує рішення судів першої та апеляційної інстанцій, у тому числі, з підстав порушення правил предметної юрисдикції.
Ухвалою Великої Палати Верховного Суду від 17.12.2018 справу повернуто до Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду для розгляду у відповідній колегії.
Повертаючи справу на розгляд до касаційного суду Велика Палата Верховного Суду відзначила, що у подібних правовідносинах вже висловлена правова позиція щодо юрисдикції спору (постанови ВП ВС від 14 березня 2018 року у справі №396/2550/17, від 28 листопада 2018 року у справі №815/6468/15, від 12 червня 2019 року у справі №826/20714/15 та інші).
Учасники справи процесуальним правом на подачу відзиву на касаційну скаргу не скористалися.
Ухвалою Верховного Суду від 24.02.2021 справу призначено до розгляду в порядку письмового провадження відповідно до вимог статті 345 КАС України.
ІІ. ОБСТАВИНИ СПРАВИ
Судами попередніх інстанцій встановлено, що ОСОБА_4 (далі - ОСОБА_4 ) на підставі рішення Апеляційного суду Київської області у справі №22-791/2011 від 23.06.2011 набула право власності на нерухоме майно - машино-місце № НОМЕР_1 , площею 17,00 кв.м., яке розташоване в підземній автостоянці (підвал 2-рівень літ. «А») за адресою: АДРЕСА_1 . Право власності на вказане нерухоме майно зареєстроване КП «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна», про що 01.08.2011 в реєстрову книгу №374-21 внесено запис за №61314.
На підставі договору купівлі-продажу нерухомого майна, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Колесник О.О. та зареєстрованого в реєстрі 01.09.2011 за №1946, ОСОБА_2 придбав у ОСОБА_4 нерухоме майно - машино-місце № НОМЕР_1 , площею 17,00 кв.м., яке розташоване в підземній автостоянці (підвал 2-рівень літ. «А») за адресою: АДРЕСА_1 .
10.07.2014 державним реєстратором Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у м. Києві Соколянським Д.М. було прийнято рішення індексний номер 14353167 про припинення права власності ОСОБА_2 на нерухоме майно - машино-місце № НОМЕР_1 , площею 17,00 кв.м., яке розташоване в підземній автостоянці (підвал 2-рівень літ. «А») за адресою: АДРЕСА_1 .
Того ж дня, на підставі вказаного рішення від 10.07.2014 відповідач-2 вніс до Державного реєстру прав на нерухоме майно запис про припинення права власності позивача на нерухоме майно - машино-місце №10, площею 17,00 кв.м., яке розташоване в підземній автостоянці (підвал 2-рівень літ. «А») за адресою: АДРЕСА_1 . Також, державним реєстратором було прийнято рішення про реєстрацію за ТОВ «Будівельно-комерційна фірма «Граніт» права власності на вказане машино-місце.
Вважаючи свої права порушеними, позивач звернувся з цим позовом до суду.
ІІІ. АРГУМЕНТИ СТОРІН
На обґрунтування позовних вимог позивач вказує на те, що у законний спосіб набув право власності на об`єкт нерухомого майна, проте державний реєстратор за відсутні правових підстав, передбачених Законом України від 01.07.2004 №1952-IV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (далі - Закон №1952-IV), незаконно припинив право власності на машино-місце та зареєстрував речове право на це майно за третьою особою.
Відповідач-1 проти позову заперечував з посиланням на те, що припинення за позивачем права власності та відповідно реєстрація цього права за ТОВ  «Будівельно-комерційна фірма «Граніт» відбулася на підставі та у спосіб передбачений Законом №1952-IV. Відповідач стверджує, що заявником (ТОВ  «Будівельно-комерційна фірма «Граніт») на реєстрацію, серед інших документів, було подано судове рішення у справі №2а-14648/12/2670, яким встановлено протиправність дій з реєстрації права власності на об`єкт нерухомості за попереднім власником - ОСОБА_4 .
ІV. ОЦІНКА СУДІВ ПЕРШОЇ ТА АПЕЛЯЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЙ
При вирішенні справи суди насамперед виходили з того, що даний спір є публічно-правовим та належить до юрисдикції адміністративних судів.
Задовольняючи позов, суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що перевірці у цій справі підлягають виключно дії (рішення) державного реєстратора на предмет відповідності їх вимогам законодавства у сфері реєстрації прав та обтяжень. Суди встановили, що у спірному випадку мала місце суперечність між зареєстрованими позивачем правами та заявленими правами ТОВ «Будівельно-консалтингова «Граніт», а отже державний реєстратор не мав законних підстав для прийняття оскаржуваного у цій справі рішення.
В контексті спірних правовідносин суди попередніх інстанцій також надали оцінку поданому на реєстрацію рішенню Окружного адміністративного суду м. Києва від 15.02.2013 у справі №2а-14648/12/2670, яке набрало законної сили згідно ухвали Київського апеляційного адміністративного суду від 07.11.2013, та встановили, що таким не скасовано в судовому порядку право власності ОСОБА_2 на нерухоме майно. Цим судовим рішення встановлений лише той факт, що час проведення оскаржуваних реєстраційних дій ОСОБА_4 , а також ТОВ «Будівельно-консалтингова «Граніт» одночасно володіли правовстановлюючими документами на машино-місце №10, площею 17,00 кв.м., яке розташоване в підземній автостоянці (підвал 2-рівень літ. «А») за адресою:  
АДРЕСА_1 . ДОВОДИ КАСАЦІЙНОЇ СКАРГИ 
Касаційна скарга обґрунтованим тим, що судами попередніх інстанцій неповно з`ясовані обставини справи, що призвело до неправильного вирішення спору по суті. Скаржниця стверджує, що спір у цій справі не пов`язаний із захистом прав, свобод та інтересів позивача у сфері публічно-правових правовідносин від порушень з боку суб`єкта владних повноважень, а стосується захисту його майнових прав на об`єкт нерухомості. Наразі право власності на машино-місце зареєстровано за скаржницею. Крім того, скаржниця наполягає на тому, що у державного реєстратора були відсутні правові відстави для відмови ТОВ «Будівельно-консалтингова «Граніт» у державній реєстрації речових прав на спірне майно.
VІ. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ
Верховний Суд перевірив доводи касаційної скарги, правильність застосування судами норм матеріального права та дійшов таких висновків.
Відповідно до   статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод   1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Європейський суд з прав людини у рішенні від 20.07.2006 у справі «Сокуренко і Стригун проти України» вказав, що фраза «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Термін «судом, встановленим законом» у пункті 1 статті 6 Конвенції передбачає «усю організаційну структуру судів, включно з … питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів …». Суд дійшов висновку, що національний суд не мав юрисдикції судити деяких заявників, керуючись практикою, яка не мала регулювання законом, і, таким чином, не міг вважатися судом, «встановленим законом».
Отже, поняття «суду, встановленого законом» зводиться не лише до правової основи самого існування «суду», але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність, тобто охоплює всю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів.
Статтею 55 Конституції України передбачено, що кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. 
Вирішуючи питання щодо визначення юрисдикції, в межах якої має розглядатися ця справа, Верховний Суд виходить з такого.
Згідно із частиною другою статті 2 КАС України (тут і далі - в редакції на час виникнення спірних правовідносин) до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб`єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.
Відповідно до пункту 7 частини першої статті 3 КАС України суб`єктом владних повноважень є орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.
Відповідно до частини другої статті 4 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на всі публічно-правові спори, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення.
Пунктом 1 частини другої статті 17 КАС України визначено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема спори фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності.
Наведені норми узгоджуються із положеннями статей 2, 4, 19 КАС України (у редакції, чинній з 15.12.2017), якими визначено завдання та основні засади адміністративного судочинства, зміст публічно-правового спору та справи, на які поширюється юрисдикція адміністративних судів.
Колегія суддів враховує, що Верховним Судом в порядку статті 346 КАС України ця справа направлялася на розгляд Великої Палати Верховного Суду, однак була повернута на розгляд до касаційного суду з підстав, що правова позиція щодо юрисдикції спору у подібних правовідносинах вже неодноразово висловлювалася судом, уповноваженим вирішувати юрисдикційні спори.
Так, Велика Палата Верховного Суду неодноразово висловлювала правові позиції щодо правил віднесення спорів до адміністративної юрисдикції, які полягають в наступному:
«До компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності такого суб`єкта, прийнятих або вчинених ним при здійсненні владних управлінських функцій, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення.
Публічно-правовий спір має особливий суб`єктний склад. Участь суб`єкта владних повноважень є обов`язковою ознакою для класифікації спору як публічно-правового. Однак сама по собі участь у спорі суб`єкта владних повноважень не дає підстав ототожнювати такий спір з публічно-правовим та відносити його до справ адміністративної юрисдикції.
Під час визначення предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.
Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.
Водночас приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового особистого інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу, як правило, майнового, конкретного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть якщо до порушення приватного права чи інтересу призвели управлінські дії суб`єкта владних повноважень.
Якщо порушення своїх прав особа вбачає у наслідках, що спричинені рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень, які вона вважає неправомірними, і ці наслідки призвели до виникнення, зміни чи припинення цивільних правовідносин, мають майновий характер або пов`язані з реалізацією особою майнових прав або особистих немайнових інтересів, то визнання незаконними (протиправними) таких рішень суб`єкта владних повноважень є способом захисту цивільних прав цієї особи.».
Зважаючи на те, що саме Велика Палата Верховного Суду є судом, уповноваженим вирішувати юрисдикційні спори, колегія суддів не має підстав не погодитися із запропонованим підходом.
Судами попередніх інстанцій встановлено, що звернення з цим позовом до суду обумовлено незгодою позивача із рішенням державного реєстратора про припинення за ним права власності на об`єкт нерухомості - машино-місце №10, площею 17,00 кв.м., що знаходиться в підземній автостоянці (підвал 2-рівень літ. «А») за адресою: м. Київ, вул. Толстого Льва, 39, та відповідно реєстрацією речових прав на цей об`єкт за ТОВ «Будівельно-консалтингова «Граніт».
Тобто, предметом розгляду в цій справі є законність набуття особою права власності на нерухоме майно, що свідчить про приватноправовий, а не публічно-правовий характер спірних правовідносин.
Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність у них спору про право цивільне (справи за позовами, що виникають з будь-яких правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства), по-друге, суб`єктний склад такого спору.
За правилами пункту 1 частини першої   статті 15   ЦПК України   у редакції, чинній на час постановлення судами першої та апеляційної інстанцій рішень, суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин.
Отже, якщо порушення своїх прав особа вбачає у наслідках, спричинених рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень, які вона вважає неправомірними, і ці наслідки призвели до виникнення, зміни чи припинення цивільних правовідносин, мають майновий характер або пов`язаний з реалізацією майнових або особистих немайнових інтересів особи, то визнання незаконними   (протиправними) таких рішень є способом захисту її цивільних прав та інтересів.
Водночас, розгляду адміністративними судами підлягають спори, що мають в основі публічно-правовий характер, тобто випливають із владно-розпорядчих функцій або виконавчо-розпорядчої діяльності публічних органів. Якщо в результаті прийняття рішення особа набуває речового права   на об`єкт нерухомого майна, то спір стосується   цивільного права і за суб`єктним складом сторін має розглядатися за правилами цивільного судочинства.
Таким чином, спірні правовідносини виникли фактично щодо права власності на машино-місце №10, площею 17,00 кв.м., що знаходиться в підземній автостоянці (підвал 2-рівень літ. «А») за адресою: м. Київ, вул. Толстого Льва, 39, оскільки позивач шляхом оскарження реєстраційних дій щодо спірного майна фактично намагається встановити факт наявності у нього речового права на спірне нерухоме майно та відсутність такого права у третьої особи.
Належним відповідачем у такому спорі має бути особа, реєстрацію речового права якої оскаржує позивач. 
Залучення державного реєстратора в якості співвідповідача, дії якого щодо  реєстрації речового права на спірне майно на користь іншої особи, позивач вважає протиправними та такими, що порушують права останнього, не змінюють  приватноправового характеру цього спору.
Визначальним принципом здійснення правосуддя в адміністративних справах є принцип офіційного з`ясування всіх обставин у справі з обов`язком суб`єкта владних повноважень доказувати правомірність своїх дій, бездіяльності чи рішень, на відміну від визначального принципу цивільного судочинства, який полягає у змагальності сторін. 
Таким чином, розгляд цього спору в порядку адміністративного судочинства окремо від розгляду спору щодо належності речового права на спірне майно не розв`яже остаточно спір між особами, які одночасно претендують на набуття речових прав на це майно, оскільки реєстраційні дії являють собою посвідчення факту набуття певних речових прав, однак не є підставою їх набуття.
VІІ. ВИСНОВКИ ВЕРХОВНОГО СУДУ
За нормами частини третьої статті 3 КАС України провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.
За змістом пункту 5 частини першої статті 349 КАС України суд касаційної інстанції за наслідками розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій повністю і закрити провадження у справі.
Частиною першою статті 354 КАС України передбачено, що суд касаційної інстанції скасовує судові рішення в касаційному порядку повністю (.....) і закриває провадження у справі у відповідній частині з підстав, встановлених статтею 238 цього Кодексу.
Порушення правил юрисдикції адміністративних судів, визначених статтею 19 цього Кодексу, є обов`язковою підставою для скасування рішення із закриттям провадження незалежно від доводів касаційної скарги.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 238 КАС України суд закриває провадження у справі якщо справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.
Оскільки суди першої та апеляційної інстанцій розглянули справу з порушенням правил   юрисдикції адміністративних судів,   Верховний Суд дійшов висновку про скасування постановлених у справі судових рішень із закриттям провадження в адміністративній справі.
Керуючись статтями 238, 345, 349, 354, 355, 356, 359 КАС України, Суд
П О С Т А Н О В И В:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.
Постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 12.10.2017 та постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 19.04.2018 у справі №826/8723/16 - скасувати, а провадження у справі - закрити.
Роз`яснити позивачу, що розгляд цієї справи віднесено до цивільної юрисдикції та що він вправі протягом десяти днів з дня отримання ним відповідної постанови звернутися до суду із заявою про направлення справи за встановленою юрисдикцією.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.
Судді Верховного Суду:                                                   С. М. Чиркін
                                                                                            А. А. Єзеров
                                                                                            В. М. Шарапа