ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 640/4029/20                                                                       Суддя (судді) першої інстанції: Кузьменко А.І.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

  10 лютого 2021 року                                                                        м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі:
головуючого судді                                                                             Ганечко О.М.,
суддів                                                                                              Кузьменка В.В.,
                                                                                                    Сорочка Є.О.,

розглянувши у письмовому провадженні апеляційну скаргу Головного   управління Пенсійного фонду України в м. Києві на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 17 вересня 2020 р. у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві про визнання протиправними дій, зобов`язати вчинити дії,
   ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві, в якому просила: 
-          визнати протиправним рішення Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві від 18 листопада 2019 року щодо відмови у призначенні пенсії за віком; 
-          зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в місті Києві зарахувати стаж роботи позивача з 29 червня 1971 по 01 грудня 1994 року в Київській обласній колегії адвокатів до страхового стажу та призначити пенсію за віком з дня звернення - 26 жовтня 2016 року.
Позовні вимоги обґрунтовано тим, що висновок Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві щодо неможливості зарахування до страхового стажу періоду роботи позивача з 29 червня 1971 по 01 грудня 1994 року в Київській обласній колегії адвокатів зроблений з порушенням норм чинного законодавства та підзаконних нормативно-правових актів та не відповідає дійсним обставинами справи.
Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 17 вересня 2020 р. адміністративний позов задоволено.
Визнано протиправним рішення Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві щодо відмови у призначенні пенсії за віком, викладене в листі від 18 листопада 2019 року          №  280391/03.
Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в місті Києві зарахувати стаж роботи ОСОБА_1 з 29 червня 1971 року по 01 грудня 1994 року в Київській обласній колегії адвокатів до страхового стажу та призначити пенсію за віком з дня звернення - 26 жовтня 2016 року.
Не погоджуючись з вказаним рішенням суду першої інстанції, відповідач подав апеляційну скаргу, якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин справи, порушення норм матеріального/процесуального права, що призвело до неправильного вирішення спору, просить скасувати рішення від 17.09.2020 та прийняти нову постанову про відмову в задоволенні позовних вимог.
Ухвалами Шостого апеляційного адміністративного суду від 11.12.2020 відкрито апеляційне провадження та призначено справу до розгляду в порядку письмового провадження на 10.02.2021.
Дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на наступне.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_1 , є громадянкою України, народилася і до ІНФОРМАЦІЯ_1 проживала в Україні в м. Києві.
У період з 29 червня 1971 року по 01 грудня 1994 року, позивач працювала в Київській обласній колегії адвокатів, а з 05 січня 1994 року по 01 серпня 1997 року в Адвокатському об`єднанні «Друга Київська адвокатська контора» на умовах трудових договорів. Загальний трудовий стаж позивача складає більше 26 років.
У серпні 1997 року позивач виїхала з України на постійне проживання до Держави Ізраїль, де була прийнята на консульський облік в консульському відділі посольства України в Державі Ізраїль, що підтверджується відміткою в паспорті громадянина України для виїзду за кордон НОМЕР_1 , виданому 21 лютого 2017 року органом 2ISR на сторінці 2.
26 жовтня 2016 року представник позивача звернулася за місцем останньої реєстрації позивача в Україні в місті Києві до органу Пенсійного фонду України із заявою про призначення пенсії за віком та необхідними документами, а саме: трудовою книжкою, довідками про заробітну плату позивача, довідкою з місця проживання, копією картки платника податків позивача, копією паспорта позивача та копією довіреності представника.
04 листопада 2016 року відповідачем була надана відповідь про те, що в поданих документах відсутній паспорт на ім`я заявниці або інший документ, який засвідчував особу та факт постійного проживання її на території України, а тому призначити пенсію за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» немає законних підстав.
Не погоджуючись з вказаною відмовою, позивач звернулася з позовом до суду.
Постановою Голосіївського районного суду м. Києва від 17 лютого 2017 року адміністративний позов ОСОБА_1 до Правобережного об`єднаного управління Пенсійного фонду України в місті Києві про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії залишено без задоволення.
Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 05 квітня 2017 року постанову Голосіївського районного суду міста Києва від 17 лютого 2017 року скасовано та прийнято нову постанову, якою адміністративний   позов ОСОБА_1 задоволено частково, а саме, зобов`язано Правобережне об`єднане управління Пенсійного фонду України в місті Києві повторно розглянути заяву представника позивача про призначення пенсії від 26 жовтня 2016 року.
30 січня 2019 року Верховний суд залишив постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 05 квітня 2017 року без змін.
У подальшому, 12 лютого 2019 року представником позивача направлено відповідачу заяву про добровільне виконання постанови Київського апеляційного адміністративного суду від 05 квітня 2017 року та постанови Верховного суду від 30 січня 2019 року, яку залишено без відповіді.
07 серпня 2019 року Голосіївським районним судом міста Києва видано виконавчий лист на виконання рішення суду апеляційної інстанції, який направлено до державної виконавчої служби.
10 вересня 2019 року представником позивача повторно направлено заяву відповідачу про добровільне виконання рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 17 лютого 2017 року.
05 жовтня 2019 року представником позивача було направлено відповідачу   адвокатський запит за вих. № 173-аз.
15 листопада 2019 року відповідачем надано відповідь на адвокатський запит, відповідно до якої на виконання постанови Київського апеляційного адміністративного суду від 05 квітня 2017 року №752/20012/16-а та постанови Верховного суду від 30 січня 2019 року Головним управлінням Пенсійного фонду України в місті Києві повторно розглянуто заяву ОСОБА_1   від 26 жовтня 2016 року щодо призначення пенсії за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», в якій повідомлено, що ОСОБА_1 відмовлено у призначенні пенсії за віком, оскільки періоди роботи з 29 червня 1971 року по 01 грудня 1994 року неможливо зарахувати до страхового стажу, оскільки записи внесено з порушенням Інструкції (від 18 жовтня 1993 року №643), а саме запис про звільнення закріплено печаткою УРСР, тобто Держави, яка припинила своє існування 24 серпня 1991 року. Згідно наданих документів та даних персоніфікованого обліку страховий стаж позивача складає 3 роки 6 місяців 27 днів.
17 грудня 2019 року відповідачем була надана відповідь на адвокатський запит від                   30 листопада 2019 року № 217, де зазначено, що рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві від 18 листопада 2019 року гр. ОСОБА_1 відмовлено в призначенні пенсії за віком.
Вважаючи протиправними дії відповідача щодо відмови в призначенні пенсії, позивач звернулась до суду з позовом за захистом своїх прав.
Суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги, виходив з того, що підставою для призначення пенсії є відповідний стаж роботи, а не дотримання усіх формальних вимог при заповненні трудової книжки. Відповідач вказаного не врахував, оскільки визначальним є підтвердження факту зайнятості особи на відповідних роботах, а не правильність записів у трудовій книжці, з урахуванням чого, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що стаж роботи позивача у період з 29 червня 1971 року по 01 грудня 1994 року у Київській обласній колегії адвокатів має бути зараховано у стаж для призначення пенсії за віком.
З урахуванням вищенаведеного, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.
Відповідно до положень ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел визначено   Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09 липня 2003 року № 1058-IV. (надалі по тексту також - Закон № 1058-IV)
Так, пенсія - це щомісячна пенсійна виплата в солідарній системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, яку отримує застрахована особа в разі досягнення нею передбаченого цим   Законом   пенсійного віку чи визнання її особою з інвалідністю, або отримують члени її сім`ї у випадках, визначених цим Законом.
Згідно пункту 1 частини 1 статті 8 Закону № 1058-IV, право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку чи визнані інвалідами в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж, а в разі смерті цих осіб - члени їхніх сімей, визначені у статті 36 цього Закону, та інші особи, передбачені цим Законом.
За приписами у редакції частини 1 статті 26 закону № 1058-IV, яка діяла на момент звернення представника позивача із заявою про призначення пенсії від 26 жовтня 2016 року, особи мають право на значення пенсії за віком після досягнення віку 60 років та наявності страхового стажу не менше 15 років.
При цьому, частиною 1   статті 44 Закону № 1058-IV,   встановлено, що заява про призначення (перерахунок) пенсії та необхідні документи подаються до територіального органу Пенсійного фонду або до уповноваженого ним органу чи уповноваженій особі в порядку, визначеному правлінням Пенсійного фонду за погодженням із центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сферах трудових відносин, соціального захисту населення, особисто або через представника, який діє на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально.
Відповідно до пункту 1.1. Порядку подання та оформлення документів для призначення перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 25 листопада 2005 № 22-1 (далі - Порядок № 22-1), заява про призначення пенсії непрацюючим громадянам і членам їх сімей подається заявником особисто або через представника, який діє на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально, безпосередньо до органу, що призначає пенсію, за місцем, проживання (реєстрації), або законним представником відповідно до законодавства за місцем проживання (реєстрації) заявника.
Згідно абзацу 3 пункту 1.7 Порядку № 22-1, у разі якщо до заяви про призначення пенсії додані не всі необхідні документи, орган, що призначає пенсію, письмово повідомляє заявника про те, які документи необхідно надати додатково, про що в заяві про призначення пенсії робиться відповідний запис. Якщо вони будуть подані не пізніше трьох місяців із дня повідомлення про необхідність подання додаткових документів, то днем звернення за призначенням пенсії вважається день прийняття заяви про призначення пенсії або зазначена на поштовому штемпелі місця відправлення заяви.
У відповідності до пункту 4.3. Порядку № 22-1, не пізніше 10 днів після надходження заяви та за явності документів, необхідних для призначення, перерахунку, переведення з одного виду пенсії на інший та поновлення виплати пенсії (у тому числі документів, одержаних відповідно до абзацу другого підпункту 3 пункту 4.2 цього розділу), орган, що призначає пенсію, розглядає подані документи та приймає рішення щодо призначення, перерахунку, переведення з одного виду пенсії на інший, поновлення раніше призначеної пенсії без урахування періоду, за який відсутня інформація про сплату страхових внесків до Пенсійного фонду України.
Згідно з частиною 2 пункту 4.7. Порядку № 22-1 орган, що призначає пенсію, не пізніше 10 днів після винесення рішення видає або направляє адміністрації підприємства, установи, організації або особі   повідомлення про призначення, відмову в призначенні, перерахунку, переведенні з одного виду пенсії інший із зазначенням причин відмови та порядку його оскарження.
Отже, у даному випадку, необхідними умовами для призначення пенсії за вказаними нормами закону є наявність:
громадянства України; особа має бути застрахована в системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування; особа має досягти пенсійного віку, а саме 60 років; особа повинна мати необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж, в даному випадку - 15 років.
Під час розгляду даного спору в суді першої інстанції було досліджено, що 29 червня 1971 року позивача зараховано на посаду секретаря ЮК № 2 Подільського району міста Києва Київської обласної колегії адвокатів (запис №1 трудової книжки). У подальшому, з цієї посади позивача було переведено на інші посади в Київській обласній колегії адвокатів (записи № 2 та № 3), а з 20 липня 1973 року позивач призначена консультантом по кодифікації Президії в тій же колегії (запис №4). Крім того, з копії трудової книжки встановлено, що одночасно з 26 жовтня 1977 року позивач прийнята до членів Київської обласної колегії адвокатів - адвокатом (запис №5). Позивач не була звільнена та продовжувала виконувати обов`язки консультанта по кодифікації в Президії.
30 червня 1981 року позивач звільнена з посади консультанта по кодифікації Президії в зв`язку з переходом в Обласну юридичну консультацію (запис № 6).
01 липня 1981 року зарахована членом Київської обласної колегії адвокатів та направлена в Обласну юридичну консультацію адвокатом (запис № 7).
У період з 01 грудня 1988 року по 16 квітня 1990 року, позивач працювала старшим консультантом в народному господарстві (записи № 8 та № 9), у період з 18 вересня 1990 року по 11 квітня 1991року консультантом по роботі в народному господарстві, з якої також була звільнена, при цьому залишившись працювати адвокатом ЮК Київської області (записи        № 10 та № 11).
01 грудня 1994 року позивача відраховано з членів Київської обласної колегії адвокатів в зв`язку з ліквідацією останньої (запис № 12).
З наведених записів трудової книжки слідує, що позивач безперервно у період з                        29 червня 1971 року по 01 грудня 1994 року працювала в Київській   обласній колегії адвокатів, але були періоди коли вона суміщала роботу адвоката з іншими посадами - консультанта, старшого консультанта. До того ж, безперервність страхового стажу позивача також підтверджують довідки про заробітну плату для обчислення пенсії вих. № 401 та          № 402 від 15 жовтня 2010 року, видані Кваліфікаційно-дисциплінарною комісією адвокатури, у яких зазначено заробітна плата позивача за період з січня 1981 року по грудень 1991 року - безперервно.
Колегія суддів, виходячи з підстав відмови пенсійного органу позивачу в призначенні пенсії, вважає за необхідне наголосити на тому, що відповідач помилково вказував на те, що за період з  01 липня 1981 року по 01 грудня 1994 року відсутнє прізвище, ім`я по батькові особи, яка вносила запис про звільнення, оскільки з наявної копії трудової книжки вбачається, що   01 грудня 1994 року позивача було відраховано з членів Київської обласної колегії адвокатів в зв`язку з ліквідацією колегії. При цьому запис № 12 про звільнення позивача засвідчений підписом голови Президії Ковбасинської та печаткою Президії, на якій міститься запис «Міністерство юстиції УРСР», «Київська обласна колегія адвокатів».
Також, мають бути відхилені і доводи про те, що неможливо призначити позивачу пенсію, адже запис про звільнення закріплено печаткою УРСР, тобто, Державою, яка припинила своє існування 24 серпня 1991 року, з урахуванням того, що вказане не може впливати на права та законні інтереси позивача, оскільки положення Інструкції про порядок видачі дозволів на виготовлення печаток і штампів, затвердженої наказом МВС від                18 жовтня 1993 № 643, на яку посилається відповідач, не містять вказівок про нечинність фактично існуючих печаток та штампів та про обов`язок їх заміни. Та обставина, що підприємство не замінило свою печатку новою після припинення УРСР, не може підтверджувати те, що документи, які засвідчені нею, неправдиві, на що, цілком обґрунтовано звернув увагу суд першої інстанції.
Також, проставлення роботодавцем у трудовій книжці печатки не за тією формою, не можна ставити в провину найманій особі, тим більше, вказане не може позбавляти з формальних причин таку особу ґарантованого Конституцією України права на отримання пенсії від держави.
Судом першої інстанції при вирішенні спору правильно було перевірено та обраховано періоди роботи позивача, та не було здійснено втручання у дискреційні повноваження пенсійного органу.
Таким чином, позовні вимоги підлягають задоволенню, а висновки суду першої інстанції є цілком обгрунтованими, з огляду на що, колегія суддів вважає що спір у цій справі було вирішено правильно та у достатній мірі судом відображено позицію по спірним правовідносинам. Доводи апеляційної скарги не спростовують зазначених висновків та не дають підстав для скасування/зміни оскаржуваного рішення.
Відповідно до ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Таким чином, доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують та не дають підстав для скасування/зміни оскаржуваного рішення. Судом першої інстанції було надано оцінку спірним правовідносинам у достатній мірі, щоб позиція суду була зрозумілою та належним чином обгрунтованою, а решта доводів позивача не є самостійною та достатньою підставою для скасування оскаржуваних рішень відповідача.
Згідно з приписами ч. 1 ст. 315 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
У відповідності до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Рішення суду першої інстанції підлягає залишенню без змін.          
Керуючись ст. ст. 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 - 331 КАС України, суд,
           
П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Головного  управління Пенсійного фонду України в м. Києві - залишити без задоволення.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 17 вересня 2020 р.- залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена з підстав, визначених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя                                                                             О.М. Ганечко

Судді                                                                                                          В.В. Кузьменко

                                                                                                       Є.О. Сорочко