ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 552/1685/20  Номер провадження 22-ц/814/39/21	Головуючий у 1-й інстанції Яковенко Н. Л.  Доповідач ап. інст. Пікуль В. П.	

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 лютого 2021 року 	м. Полтава	

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Пікуля В.П.,
суддів Одринської Т.В., Карпушина Г.Л.,
при секретарі Філоненко О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Київського районного суду м. Полтави від 26 серпня 2020 року (повне судове рішення складено 31 серпня 2020 року) по справі за позовом ОСОБА_1 до Полтавської державної аграрної академії про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, третя особа - профспілковий комітет Первинної профспілкової організації Полтавської державної аграрної академії, 

                                                В С Т А Н О В И В:
ОПИСОВА ЧАСТИНА
Короткий зміст позовних вимог 
21 квітня 2020 року ОСОБА_1 звернувся до Київського районного суду м. Полтави з позовом до Полтавської державної аграрної академії про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, який уточнив в поданій до суду 06 травня 2020 року заяві. 
В уточненій позовній заяві просив поновити його на роботі у Полтавській державній аграрній академії на посаді водія автомобіля 1 класу відділу автослужби; стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 20 березня 2020 року до дня поновлення на роботі.
Позовна заява обґрунтована тим, що ОСОБА_1 перебував з відповідачем у трудових відносинах, але 20 березня 2020 року був звільнений з посади водія автомобіля 1 класу відділу автослужби за пунктом 4 статті 40 КЗпП України. 
Вказував, що по 21 березня 2020 перебував на лікарняному, лікарняний лист віддав начальнику відділу автослужби та повідомив про те, що продовжує хворіти. 
З наказом про звільнення не погоджується, вважає його незаконним. 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Київського районного суду м. Полтави від 26 серпня 2020 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Полтавської державної аграрної академії про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу відмовлено. 
Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив із того, що позовні вимоги ОСОБА_1 про поновлення на роботі є безпідставними і не підлягають задоволенню тому, що неправомірність звільнення позивача не знайшла свого підтвердження, а розрахунок при звільненні був проведений із позивачем повністю.
Короткий зміст вимог апеляційної скарги
Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_1 звернувся до суду з апеляційною скаргою. 
В апеляційній скарзі позивач просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким його позов задовольнити у повному обсязі. 
Позиції учасників справи
Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилається на те, що при дачі згоди профспілковим комітетом було порушено його право на захист своїх інтересів: його не повідомили про місце, дату та час засідання профспілкового комітету; всупереч чинному законодавству його було звільнено під час перебування на лікарняному та у період дії карантину; вважає, що порушені строки застосування дисциплінарного стягнення та не погоджується із днем звільнення.
Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи
У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення Київського районного суду м. Полтави від 26 серпня 2020 року без змін. 
Вважає, що роботодавцем дотримано вимоги законодавства при звільненні позивача, також вжито достатніх заходів, направлених на отримання від ОСОБА_1 пояснень щодо відсутності на роботі. 
Щодо явки та позиції учасників справи в суді апеляційної інстанції
Позивач в суд апеляційної інстанції не з`явився, будучи повідомлений про час та місце розгляду справи, його представник апеляційну скаргу підтримав, пославшись на викладені в ній обставини. 
Представники відповідача та третьої особи, в судовому засіданні проти задоволення апеляційної скарги заперечували, вважають рішення суду законним та обґрунтованим. 
МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА
Щодо обставин справи
Судом першої інстанції встановлено та не заперечувалося сторонами, що ОСОБА_1 перебував з відповідачем - Полтавською державною аграрною академією в трудових відносинах.
Був прийнятий на посаду водія 1 класу 11 травня 1999 року (а.с. 66). 
Також встановлено, що наказом від 20 березня 2020 року № 161-к ОСОБА_1 , водія автомобіля 1 класу відділу автослужби, звільнено 20 березня 2020 року за прогул без поважних причин за пунктом 4 статті 40 КЗпП України. 
Застосування норм права, що регулюють спірні правовідносини
Трудова дисципліна - це система правових норм, що регулюють внутрішній трудовий розпорядок, встановлюють трудові обов`язки працівників та роботодавця, визначають заохочення за успіхи в роботі й відповідальність за невиконання цих обов`язків.
Згідно положень статті 139 КЗпП України працівники зобов`язані працювати чесно і сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження власника або уповноваженого ним органу, додержувати трудової і технологічної дисципліни, вимог нормативних актів про охорону праці, дбайливо ставитися до майна власника, з яким укладено трудовий договір.
Частиною першою статті 147 КЗпП України за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано такі заходи стягнення як догана або звільнення.
Строки застосування дисциплінарного стягнення визначені у статті 148 КЗпП України.
Відповідно до пункту 4 статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.
При розгляді даної справи, колегія суддів виходить із того, що передбаченим пунктом 4 статті 40 КЗпП України  прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин (наприклад, самовільне використання без погодження з власником або уповноваженим ним органом днів відгулів, чергової відпустки, залишення роботи до закінчення строку трудового договору чи строку, який працівник зобов`язаний пропрацювати за призначенням після закінчення вищого чи середнього спеціального учбового закладу).
Відтак, у пункті 4 статті 40 КЗпП України  встановлено право роботодавця обрати стягнення у вигляді звільнення як за скоєння одного прогулу, так і у разі, коли прогули мають тривалий характер. Для встановлення факту прогулу, тобто факту відсутності особи на робочому місці більше трьох годин протягом робочого дня без поважних причин, суду необхідно з`ясувати поважність причини такої відсутності. Поважними визнаються такі причини, які виключають вину працівника.
Позиція суду апеляційної інстанції щодо висновків суду першої інстанції
Аналізуючи матеріали справи, колегія суддів приходить до переконання, що суд першої інстанції прийшов до правильного висновку, що в судовому засіданні неправомірність звільнення позивача не знайшла свого підтвердження, не встановлено підстав для поновлення ОСОБА_1 на роботі, а повний розрахунок з позивачем відповідач провів повністю, позовні вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу є безпідставними та не підлягають задоволенню. 
Щодо аргументів, викладених в апеляційній скарзі
Відносно згоди органу профспілкової організації
Статтею 43 КЗпП України передбачено, що розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктами 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), 2 - 5, 7 статті 40 пунктами 2 і 3 статті 41 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника) первинної профспілкової організації, членом якої є працівник.
Як встановлено судом першої інстанції та підтверджено в суді апеляційної інстанції, звільнення позивача ОСОБА_1 було проведено за умови отримання попередньої згоди профспілкової організації (а.с. 76-78).
Порядок надання згоди на розірвання трудового договору з ініціативи роботодавця урегульовано, зокрема, статтею 39 Закону України «Про професійні спілки».
Згідно вищевказаної статті у випадках, передбачених законодавством про працю, виборний орган первинної профспілкової організації, членом якої є працівник, розглядає у п`ятнадцятиденний термін обґрунтоване письмове подання роботодавця про розірвання трудового договору з працівником (частина перша).
Подання роботодавця має розглядатися у присутності працівника, щодо якого воно подано. Розгляд подання за відсутності працівника допускається лише за його письмовою заявою. За бажанням працівника від його імені може виступати інша особа, у тому числі адвокат. У разі нез`явлення працівника або його представника на засідання розгляд заяви відкладається до наступного засідання у межах терміну, визначеного частиною першою цієї статті. При повторному нез`явленні працівника без поважних причин подання може розглядатися за його відсутності (частина друга).
У разі, якщо виборний орган первинної профспілкової організації не утворюється, згоду на розірвання трудового договору дає профспілковий представник, уповноважений на представництво інтересів членів профспілки згідно зі статутом (частина третя).
Орган первинної профспілкової організації повідомляє роботодавця про прийняте рішення у письмовій формі у триденний термін після його прийняття. У разі пропуску цього терміну вважається, що профспілковий орган дав згоду на розірвання трудового договору (частина четверта).
Якщо працівник одночасно є членом кількох первинних профспілкових організацій, які діють на підприємстві, в установі, організації, дозвіл на його звільнення дає той профспілковий орган, до якого звернувся роботодавець (частина п`ята).
Рішення профспілки про ненадання згоди на розірвання трудового договору має бути обґрунтованим. У разі, якщо в рішенні немає обґрунтування відмови у згоді на звільнення, роботодавець має право звільнити працівника без згоди виборного органу профспілки (частина шоста).
Із матеріалів справи вбачається, що позивач був повідомлений про час та місце розгляду подання про його звільнення профспілковим органом, однак він повторно не з`явився на розгляд подання. 
Оскільки статтею 29 Закону України «Про професійні спілки» встановлений термін розгляду подання роботодавця про розірвання трудового договору з працівником, профспілковий комітет Полтавської державної аграрної академії дотримався вимог чинного законодавства, розглянувши подання при повторній неявці ОСОБА_1 без його участі, що підтверджується витягом з протоколу засідання профспілкового комітету Полтавської державної аграрної академії № 8 від 17 березня 2020 року та іншими матеріалами справи у їх сукупності. 
Щодо звільнення у період тимчасової непрацездатності 
Відповідно до частини третьої статті 40 КЗпП України не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці. Це правило не поширюється на випадок повної ліквідації підприємства, установи, організації.
У постанові Верховного Суду від 18 вересня 2019 року у справі № 553/4211/15-ц (провадження № 61-1806св18) викладена правова позиція, відповідно до якої згідно з Технічним описом листа непрацездатності, затвердженого наказом Міністерства охорони здоров`я, Міністерства праці та соціальної політики України, Фонду соціального страхування з тимчасової непрацездатності, Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України від 03 листопада 2004 року № 532/274/136-ос/1406, Інструкцією про порядок заповнення листка непрацездатності, затвердженої наказом від 03 листопада 2004 року N 532/274/136-ос/1406, бланки листків непрацездатності є бланками суворої звітності, які засвідчують тимчасову непрацездатність застрахованої особи.
Згідно з пунктами 3, 5 частини другої статті 16 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» застраховані особи зобов`язані: знати та виконувати вимоги законодавчих та інших нормативно-правових актів про охорону праці, що стосуються застрахованого, а також додержуватися зобов`язань щодо охорони праці, передбачених колективним договором (угодою, трудовим договором, контрактом) та правилами внутрішнього трудового розпорядку підприємства, установи, організації; дотримуватися режиму, визначеного лікарем на період тимчасової непрацездатності.
Відповідно до частини сьомої статті 54 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» Фонд та страхувальники зобов`язані подавати органам державного нагляду або їх уповноваженим усі документи та довідки, необхідні для виконання ними функцій контролю у сфері соціального страхування.
Отже, обов`язку роботодавця прийняти, обробити листки тимчасової непрацездатності та здійснити на їх підставі відповідні виплати, а також врахувати їх при видачі наказів з кадрових питань кореспондує обов`язок працівника виконувати вимоги законодавчих та інших нормативно-правових актів про охорону праці, що стосуються застрахованого, зокрема, своєчасно надати отриманий оригінал листка непрацездатності роботодавцю для заповнення всіх належних розділів, а також для забезпечення перевірки Фондом соціального страхування України та його робочими органами обґрунтованості видачі та продовження листків непрацездатності застрахованій особі. Лише у такому разі, листок непрацездатності зі всіма заповненими розділами, включаючи розділи, що підлягають обов`язковому заповненню роботодавцем, після перевірки обґрунтованості його видачі та продовження може бути визнаний документом, неврахування якого тягне за собою правові наслідки для роботодавця.
Суд першої інстанції правильно вказав, що ОСОБА_1 , обґрунтовуючи поважність причини своєї відсутності на роботі, посилається на наявність листків непрацездатності серії АДЯ № 350121 за період з 12 березня 2020 року по 20 березня 2020 року та серії АДФ № 763338 за період з 18 лютого 2020 року по 11 березня 2020 року, незавірені копії яких надав як додаток до своєї позовної заяви (а.с. 9-10). 
При цьому, колегія суддів звертає увагу, що відповідно до приписів частини другої статті 95 ЦПК України письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом.
Судом першої інстанції правильно встановлено та підтверджується матеріалами справи, що листки непрацездатності позивачем не були надані роботодавцю і станом на час вирішення даної справи судом першої інстанції. Крім того, ОСОБА_1 за період з 18 лютого 2020 року по 20 березня 2020 року не надав жодних підтверджуючих документів про причини його відсутності на роботі. 
Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, що відповідач не знав та не міг знати про наявність листків непрацездатності, а також із тим, що такі листки непрацездатності не надані відповідачу на час вирішення даної справи, оскільки суд першої інстанції належним чином, відповідно до вимог статті 265 ЦПК України, мотивував свій висновок, який узгоджується із матеріалами даної цивільної справи.
Так, суд обґрунтовано вказав, що згідно Журналу реєстрації листів непрацездатності працівників Полтавської державної аграрної академії (а.с. 69-74) листки непрацездатності на ім`я ОСОБА_1 за період з 18 лютого 2020 року по 20 березня 2020 року зареєстровані не були. 
Допитаний в судовому засіданні в якості свідка керівник автослужби ОСОБА_3 , який є безпосереднім керівником ОСОБА_1 , повідомив, що листки непрацездатності за спірний період позивачем йому не надавалися. Аналогічні показання були надані в судовому засіданні свідком ОСОБА_4 .
Разом з тим, суд правильно зазначив, що ОСОБА_1 , обираючи на власний розсуд спосіб захисту свого права, жодні докази на підтвердження тієї обставини, що листки непрацездатності були ним подані роботодавцю, не надав. 
Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що відповідач, з метою встановлення причин неявки позивача на роботу, неодноразово намагався отримати будь-які пояснення з цього приводу у позивача, про що свідчить акт від 6 березня 2020 року (а.с. 96), акт від 4 березня 2020 року (а.с. 102), акт від 2 березня 2020 року (а.с. 105), службова записка (а.с. 106, 116).
Обґрунтовано судом першої інстанції була врахована та обставина, що з наказом про звільнення від 20 березня 2020 року позивач ОСОБА_1 був ознайомлений безпосередньо в день звільнення - 20 березня 2020 року об 11 годині 30 хвилин (а.с. 82). Також в день звільнення ОСОБА_1 в черговий раз було запропоновано повідомити роботодавця про причини його відсутності на роботі, але останній відмовився надавати будь-які пояснення, в тому числі і не надав роботодавцю листки непрацездатності. 
Отже, посилання позивача на його звільнення в період тимчасової непрацездатності не ставлять під сумнів висновок суду першої інстанції про наявність вини ОСОБА_1 , так як останній свідомо був відсутній на роботі, категорично відмовлявся надати будь-які пояснення щодо причин такої відсутності та усвідомлював наслідки у вигляді звільнення з підстав, передбачених пунктом 4 статті 40 КЗпП України, про що його неодноразово попереджав роботодавець. 
При цьому, на час розгляду справи у суді апеляційної інстанції листки непрацездатності, на які посилався позивач, також не були надані до Полтавської державної аграрної академії. 
Колегія суддів також звертає увагу, що згідно листа управління виконавчої дирекції фонду соціального страхування України у Полтавській області від 18 серпня 2020 року виданий листок непрацездатності № НОМЕР_1 не може бути визнаний документом, що є підставою для призначення допомоги по тимчасовій непрацездатності ( а.с. 160).
Відносно звільнення під час карантинних заходів 
Посилання ОСОБА_1 в апеляційній скарзі на ту обставину, що він був звільнений під час встановленого постановою Кабінетом Міністрів України № 211 від 11 березня 2020 року, з метою запобігання на території України короновірусу, карантину не дає підстави для задоволення апеляційної скарги та поновлення позивача на роботі, оскільки сам факт введення карантину не звільняє працівника від дотримання трудової дисципліни та не надає право відмовитися він виконання трудових обов`язків без поважних причин (хвороба, неможливість явки до місця роботи і тому подібні обставини).
При цьому, як уже зазначалося ОСОБА_1 не надав відповідачу перед звільненням, незважаючи на вжиті уповноваженими особами Полтавської державної аграрної академії заходи, пояснення та докази перебування на лікарняному чи наявність інших поважних причин відсутності на роботі. 
Не надані вищевказані докази і суду першої та апеляційної інстанцій. 
Щодо строків притягнення до дисциплінарної відповідальності та дати звільнення
Згідно статті 148 КЗпП України дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, не рахуючи часу звільнення працівника від роботи у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю або перебування його у відпустці (частина перша).
Дисциплінарне стягнення не може бути накладене пізніше шести місяців з дня вчинення проступку(частина друга).
Разом з тим, враховуючи, що прогул носив тривалий період та тривав до часу звільнення, строки встановлені статтею 148 КЗпП України порушені не були. 
Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги
Як вбачається з частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Згідно із статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Підсумовуючи наведене, колегія суддів приходить до переконання, що доводи, наведені в апеляційній скарзі не спростовують висновки суду першої інстанції, який повно встановивши фактичні обставини справи, із дотримання норм процесуального права, правильно застосував норми матеріального права, що регулюють спірні правовідносини та ухвалив рішення, яке відповідає закону.
Відтак, підстави для зміни чи скасування рішення суду відсутні. 
Щодо судових витрат
За правилами частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, відсутні підстави для нового розподілу судових витрат.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1  - залишити без задоволення.

Рішення Київського районного суду м. Полтави від 26 серпня 2020 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 22 лютого 2021 року.

Головуючий                                         В.П. Пікуль 

Судді                                 Т.В. Одринська

                                                                                       Г.Л. Карпушин