22.01.21
22-ц/812/34/21
Провадження № 22-ц/812/34/21         

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 січня 2021 року                                                     м. Миколаїв
                                                                                  справа № 490/4826/16-ц
Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів:
       головуючого Тищук Н.О.,
       суддів: Кушнірової Т.Б., Лівінського І.В., 
       із секретарем Лівшенком О.С.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу
акціонерного товариства «УкрСиббанк»
на рішення Центрального районного суду м. Миколаєва, ухваленого 11 вересня 2020 року суддею Черенковою Н.П. в приміщенні цього ж суду зі складанням повного тексту рішення, у цивільній справі за позовом 
публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» до 
ОСОБА_1 ,
ОСОБА_2 
про стягнення кредитної заборгованості,-

В С Т А Н О В И В:
У травні 2016 року банк звернувся з позовом до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про стягнення кредитної заборгованості.
Позивач зазначав, що 23.11.2007 року між АКІБ "УкрСиббанк" та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 11257388000, за яким останній отримав 27 140 доларів США зі сплатою 12,9 % річних, строком до 22 листопада 2028 року. Цього ж дня між банком та ОСОБА_2 укладено договір поруки № 160277 за яким поручитель зобов`язався відповідати за виконання позичальником усіх його зобов`язань перед кредитором.
Посилаючись на порушення позичальником умов кредитного договору та виникнення станом на 18.04.2016 року кредитної заборгованості у розмірі 20 262,46 доларів США за тілом кредиту та процентами, та у розмірі 21 043, 40 грн. за пенею, банк просив стягнути цю суму з відповідачів солідарно. Також просив стягнути з кожного по 4 029, 23 грн.
Відповідач ОСОБА_2 у поданому запереченні позов не визнав, пославшись на недоведеність отримання позичальником в касі банку 27 140 доларів США, та на неналежність та недопустимість як доказу наданого банком розрахунку заборгованості.
Відповідач ОСОБА_1 участі у судових засіданнях не брав, своєї думки стосовно позову не висловив.
Заочним рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 31 березня 2017 року позов задоволено, з відповідачів на користь банку стягнуто солідарно 20 262, 46 доларів США та 21 043, 40 грн., а також по 4 029, 23 грн. з кожного судових витрат.
Ухвалою цього ж суду від 20 червня 2018 року задоволено заяву представника відповідача ОСОБА_2 – ОСОБА_3 про скасування заочного рішення.
У процесі розгляду справи відповідач ОСОБА_1 подав відзив, у якому позов не визнав, посилаючись на недоведеність отримання ним кредитних коштів у касі банку, на неналежність та недопустимість доказу - розрахунку заборгованості, та на безпідставну вказівку у виписці по рахунку про отримання ним кредитних коштів, оскільки доказ, який може підтвердити цю операцію – меморіальний ордер, відсутній.
Представник відповідача ОСОБА_2 – адвокат Матвєєв І.Ю. подав заяву про розгляд справи у відсутності відповідача, у задоволенні позовних вимог до нього просив відмовити, посилаючись на припинення поруки підвищенням відсоткової ставки у лютому 2015 року.
Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 11вересня 2020 року, з урахуванням ухвали про виправлення описки від 20 листопада 2020 року, позов задоволено частково, з ОСОБА_1 на користь банку стягнуто 19 442, 49 доларів США заборгованості за тілом кредиту та відсотками, 2 281, 80 грн. пені та 8 058, 46 грн. судових витрат. У задоволенні позовних вимог до ОСОБА_2 відмовлено. 
Рішення мотивоване зміною терміну повернення кредиту направленням боржнику та поручителю вимоги про дострокове погашення всієї суми кредиту, безпідставним нарахуванням банком пені після 15.12.2015 року, та припиненням поруки внаслідок збільшення обсягу відповідальності укладенням між банком та позичальником додаткової угоди про збільшення процентної ставки у разі порушення позичальником кредитної дисципліни.
В апеляційній скарзі АТ «УкрСиббанк» просило рішення скасувати та задовольнити позов у повному обсязі до обох відповідачів, посилаючись на помилковість висновку про припинення поруки та відсутність підстав для стягнення процентів згідно умов кредитного договору, та заборону надання безпроцентних кредитів.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника апелянта, дослідивши матеріали справи та перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
З матеріалів справи вбачається, що 23.11.2007 року між АКІБ «УкрСибБанк», правонаступником якого є АТ "УкрСибБанк", та ОСОБА_1 було укладено договір про надання споживчого кредиту №11257388000 за яким останній отримав 27 140 дол. США. на строк до 22.11.2028 року зі сплатою 12,9% річних (а.с. 13-15 том І).
За положенням пункту 1.3.1 договору, плата за користування кредитом протягом перших 30 календарних днів, рахуючи з дати видачі кредиту, становить 12,9% річних; після закінчення цього строку та кожного наступного місяця кредитування розмір процентної ставки підлягає перегляду відповідно до умов договору.
Згідно розділу 5 договору, процентна ставка може бути змінена в порядку та на умовах, визначених договором.
Пунктами 5.1, 5.2 договору сторони погодили можливість збільшення процентної ставки в разі порушення позичальником кредитної дисципліни (неналежного виконання умов договору, погіршення фінансового стану, здійснення поточних коливань процентних ставок) згідно умов пункту 1.3.1. 
Збільшення процентної ставки відбувається в наступному порядку: банк, шляхом направлення поштою за адресою боржника відповідного рекомендованого листа, не пізніше, ніж за 14 днів до дати збільшення процентної ставки повідомляє позичальника про встановлення нової процентної ставки із зазначенням її розміру та дати початку дії; такий розмір починає застосовуватись з дати, що буде вказана у повідомленні, без укладення сторонами відповідної угоди про внесення змін до цього договору.
У разі незгоди позичальника з новим розміром процентної ставки, він має право у строк не пізніше останнього робочого дня, що передує даті початку дії нової ставки, достроково повернути банку всю суму кредитних коштів, отриманих за договором, сплатити йому в повному обсязі суму кредиту зі всіма платежами за Договором.
Пунктом 4.1 Договору передбачено право банку вимагати від позичальника додатково сплатити пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від гривневого еквіваленту суми простроченої заборгованості, розрахованої за кожен день прострочення платежу, починаючи з 32 календарного місяця, у разі порушення термінів погашення будь-яких грошових зобов`язань, зокрема термінів повернення кредиту (всієї суми або його частини) та/або термінів сплати процентів та/або комісій. 
Додатковою угодою, укладеною в день укладення кредитного договору, пункт 5.2 договору доповнений абзацом наступного змісту: у випадках настання обставин: - передбачених підпунктами «а», «б» пункту 5.2 Договору, процентна ставка за користування кредитними коштами встановлюється в розмірі подвійної процентної ставки, що діє відповідно підпункту 1.3.1 Договору; - передбачених підпунктом «в» процентна ставка для кредитів в іноземній валюті збільшується не більше ніж на 5% відповідно до розміру ставки, що діє згідно підпункту 1.3.1 Договору; - передбачених підпунктом «г», процентна ставка за користування кредитними коштами встановлюється на рівні діючих процентних ставок Банку за програмами кредитування (а.с. 94 том І).
На забезпечення виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором, між банком та ОСОБА_2 цього ж дня укладено договір поруки № 160277 (а.с. 19 том І).
Відповідно до пункту 1.3 договору поруки ОСОБА_2 відповідає перед банком у тому ж обсязі, що і позичальник, за всіма зобов`язаннями останнього за кредитним договором, включаючи повернення основної суми боргу (в т.ч. суми кредиту, регресу), сплату процентів, комісій, відшкодування можливих збитків, сплату пені та інших штрафних санкцій.
Як вбачається з довідки-розрахунку заборгованості, процентна ставка за кредитом у розмірі 12,9 застосовувалась у період з 30.11.2007 року по 27.02.2015 року.
Ставка у розмірі 25,8% була застосована банком за 1 день прострочення ( 0,08) за 11.02.2015 року),за один день 11.03.2015 року у розмірі 0,08,за період з 11.04 по 30.04 2015 року у розмірі 1,54, за період з 01.05. по 12.05.2015 року - у розмірі 0,93, з 13.05 по 31.05.2015 року - 2,93, з 01.06 по 10.06.2015 -1,54, з 11.06. по 30.06 - 4,63, з 01.07 по 10.07- 2,32, з 11.07 по 31.07- 6,48, з 01.08 по 10.08 - 3,09, з 11.08 по 31.08- 8,10, з 01.09. по 10.09- 3,86, з 01.09 по 10.09 - 3,86, з 11.09 по 30.09 - 9,26, з 01.10 по 12.10- 5,56, з 13.10 по 31.10- 10,27, з 01.11- по 10.11-5,40, з 11.11 по з 0.11-12.35,з01.12 по 10.12- 6.17, що відповідає умовам договору, підписаними 23.11.2007 року.
15.12.2015 року АТ «УкрСиббанк» направило ОСОБА_1 та ОСОБА_2 вимоги про усунення порушень кредитного договору, а саме: погашення протягом 31 календарного дня з дати отримання повідомлення 969, 30 грн. простроченої заборгованості та 1 780, 09 доларів США заборгованості за процентами. У випадку не усунення порушень на 32 день з дня отримання вимоги, а у випадку відсутності підтвердження про отримання вимоги – з 41 дня з дати відправлення повідомлення (вимоги) про дострокове повернення кредиту, АТ «УкрСиббанк» вимагає виконання зобов`язань за договором про надання споживчого кредиту, а саме: сплатити банку заборгованість по поверненню суми кредиту в повному обсязі та нарахованих процентів, що становить 19 442, 49 доларів США.
Частинами першою, другою статті 1054 ЦК України визначено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
За змістом статей 526, 530, 610 та 612 ЦК України для належного виконання зобов`язання необхідно дотримувати визначені у договорі строки (терміни), зокрема, щодо сплати прострочення, а прострочення виконання зобов`язання є його порушенням.
Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Умовами укладеного між сторонами кредитного договору погоджено строк його дії – 22.11.2028 року.
Проте, направивши 15.12.2015 року позичальнику та поручителю вимоги про дострокове погашення кредиту, у разі не усунення порушень кредитної дисципліни, банк використав своє право вимоги дострокового повернення усієї суми кредиту, що залишилася несплаченою, а також сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України, та пені за порушення умов договору.
Такими діями кредитор на власний розсуд змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії договору, порядку сплати процентів за користування кредитом, а також неустойки.
Отже, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом та стягнення пені припиняється.
Статтею 1050 ЦК України передбачено, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.
За змістом частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.
Саме такі висновки містяться у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року (справа № 14-10цс18).
Отже, суд дійшов правильного висновку, стягнувши розмір заборгованості по процентах за користування кредитними коштами на час направлення боржнику вимоги про дострокове повернення кредиту.
Згідно частини першої статті 559 ЦК України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов`язання, а також у разі зміни зобов`язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності.
До припинення поруки призводять такі зміни умов основного зобов`язання без згоди поручителя, які призвели до збільшення його обсягу відповідальності. Збільшення відповідальності поручителя внаслідок зміни основного зобов`язання виникає в разі: підвищення розміру процентів; відстрочення виконання, що призводить до збільшення періоду, за який нараховуються проценти за користування чужими грошовими коштами; установлення (збільшення розміру) неустойки; встановлення нових умов щодо порядку зміни процентної ставки в бік збільшення тощо.
Таким чином, у зобов`язаннях, в яких беруть участь поручителі, збільшення кредитної процентної ставки навіть за згодою банку та боржника, але без згоди поручителя або відповідної умови в договорі поруки, не дає підстав покладення на останнього відповідальності за невиконання або неналежне виконання позичальником своїх зобов`язань перед банком.
Тобто закон пов`язує припинення договору поруки зі зміною основного зобов`язання за відсутності згоди поручителя на таку зміну та за умови, що така зміна призведе до збільшення обсягу відповідальності поручителя.
Збільшення відповідальності поручителя внаслідок зміни основного зобов`язання виникає в разі: 1) підвищення суми кредиту або розміру процентів, пені, штрафів, тощо; 2) відстрочення виконання, що призводить до збільшення періоду, за який нараховуються проценти за користування чужими грошовими коштами; 3) установлення (збільшення розміру) неустойки; 4) встановлення нових умов щодо порядку зміни процентної ставки в бік збільшення; 5) включення опосередковано обтяжливих умов відповідальності поручителя, зокрема, шляхом скорочення термінів повернення кредитів, тощо (відповідна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 24 червня 2015 року у справі № 6-701цс15, від 23 грудня 2014 року у справі № 3-196гс14, від 20 лютого 2013 року у справі № 6-172цс12, від 21 травня 2012 року у справі № 6-18цс11, від 10 жовтня 2012 року у справі № 6-112цс12 та у постанові Верховного Суду від 23.10.2019 року у справі № 754/2835/14-ц).
Висновок про припинення поруки на підставі частини першої статті 559 ЦК України залежить від установлених судом обставин щодо обсягу зобов`язання, на виконання якого надано поруку, та збільшення обсягу відповідальності поручителя внаслідок зміни без його згоди забезпеченого зобов`язання. Для цього судам необхідно дослідити відповідні умови кредитного договору та договору поруки щодо порядку погодження поручителем змін до основного зобов`язання.
Такі правові висновки щодо застосування статті 559 ЦК України наведені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 755/18438/16-ц (провадження № 14-275цс19).
При цьому пунктом 2.1 укладеного між банком та ОСОБА_2 договору поруки передбачено, що банк не вправі без згоди поручителя змінювати умови основного договору з боржником, внаслідок чого збільшився б обсяг відповідальності поручителя.
З довідки-розрахунку заборгованості за кредитним договором, укладеним між сторонами, вбачається, що додатковою угодою, укладеною між кредитором і боржником, було внесено зміни до кредитного договору, зокрема змінено забезпечене порукою зобов`язання шляхом підвищення розміру процентів за кредитом з 12,90 % до 25,80 %, що збільшило обсяг відповідальності поручителя та потребувало його згоди на таке збільшення. Оскільки поручитель ОСОБА_2 не надавав згоди на збільшення обсягу відповідальності і відсутні докази укладення з ним додаткових договорів, то суд дійшов правильного висновку про припинення поруки на підставі частини першої статті 559 ЦК України.
Згідно висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у Постанові від 26 травня 2020р. по справі №910/13109/18, приписи частини 1 статті 559 ЦК України передбачають спеціальне регулювання порядку зміни забезпеченого порукою зобов`язання, а відтак і договору, яким визначено обсяг зобов`язань боржника, з урахуванням волевиявлення та повідомлення, крім сторін цього договору, також поручителя і встановлюють правові наслідки неодержання згоди поручителя. 
Відтак, суд дійшов правильного висновку про безпідставність аргументів позивача про зобов`язання поручителя відповідати перед кредитором за невиконання позичальником усіх його існуючих зобов`язань за кредитним договором, а також тих, що можуть виникнути в майбутньому, оскільки будь-які підвищення відсоткової ставки потребували згоди поручителя.
Доводи апеляційної скарги щодо наявності підстав для стягнення процентів за кредитом, з посиланням на постанови Верховного Суду від 30.05.2018 року у цивільній справі № 0417/12368/2012, від 23.09.2015 року у справі № 6-1206цс15, від 03.05.2018 року у справі № 274/5179/14-ц, від 2.09.2016 року у справі № 6-1252цс16, від 25.04.2018 року у справі № 311/4189/15-ц, від 04.04.2018 у справі № 755/ 30334/14-ц, не можуть бути застосовані судом, оскільки Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 04.07.2018 року у справі № 310/11534/13-ц відійшла від викладених у цих справах висновків, зазначивши що вимогою про дострокове повернення кредиту банк змінив строк дії договору, а тому у подальшому до правовідносин між банком і позичальником мають застосовуватись правила частини 2 статті 625 ЦК України.
Посилання банку на суперечливість та необґрунтованість висновків Великої Палати Верховного Суду у справі № 444/9519/12 від 28.03.2018 року судом апеляційної інстанції не приймаються у зв`язку з тим, що висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду є обов`язковими для врахування іншими судами при застосуванні таких норм права (частина 6 статті 13 ЗУ «Про судоустрій і статус суддів»).
Посилання в апеляційній скарзі на постанову Верховного Суду від 11.04.2018 року у справі № 646/2866/16 не заслуговує на увагу, оскільки ця постанова винесена у справі з іншими правовідносинами.
Посилання банку на постанову Верховного Суду України від 17 лютого 2016 року у справі № 6-317цс15 та на ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 12.04.2017 року у справі №  331/3107/15-ц не можуть бути прийняті до уваги, оскільки змінені пізнішою практикою Верховного Суду.
З огляду на вищезазначене та оскільки апеляційна скарга не містить доводів, які б спростовували висновки суду чи доводили б порушення ним норм матеріального та процесуального права, апеляційний суд не вбачає підстав для скасування судового рішення.
Керуючись статями 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384, ЦПК України, апеляційний суд,- 
ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу акціонерного товариства «УкрСиббанк» залишити без задоволення.
Рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 11 вересня 2020 року, з урахуванням ухвали цього ж суду від 20 листопада 2020 року про виправлення описки, залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня  прийняття, але за наявності підстав, передбачених статтею 389 ЦПК, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання  повного судового рішення.

Головуючий                                        Н.О.Тищук

Судді:                                                Т.Б.Кушнірова

І.В.Лівінський                                                        
---------------------------------
Повну постанову складено 22 січня 2021 року