У Х В А Л А  
05 березня 2021 року
м. Київ
справа № 192/2128/18
провадження № 61-2662ск21
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Олійник А. С. (суддя-доповідач), Погрібного С. О., Яремка В. В.,
розглянув касаційну скаргу Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на рішення Солонянського районного суду Дніпропетровської області від 06 листопада 2020 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 10 лютого 2021року у справі за позовом Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, 
В С Т А Н О В И В :
У листопаді 2018 року Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»     (далі - АТ КБ «ПриватБанк», банк)звернулося до суду із позовом про стягнення кредитної заборгованості у розмірі 114 537,59 грн.
Позов обгрунтований тим, що відповідно до укладеного договору б/н від 17 грудня 2007 року відповідач отримала кредит у розмірі 21 600,00 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 22,80 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.
Відповідач підтвердила свою згоду на те, що підписана нею заява разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг (далі - Умови та Правила), Правилами користування платіжною карткою (далі - Правила) та Тарифами банку, які викладено на банківському сайті http://privatbank.ua/terms/pages/70/, складає між нею і банком договір, що підтверджується її підписом у заяві і є відповідно до пунктів 3.2, 3.3 Умов та Правил прямою та безумовною згодою позичальника щодо прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту, встановленого банком.
Відповідач свої зобов`язання за кредитним договором належним чином не виконала, у зв`язку з чим станом на 31 липня 2018 року виникла заборгованість за кредитним договором у розмірі 114 537,59 грн, з яких 9 621,50 грн - заборгованість за тілом кредиту, 10 4916,09 грн - заборгованість за процентами за користування кредитом з 05 листопада 2007 року до 31 серпня 2017 року, від сплати яких відповідач ухиляється, у зв`язку з чим позивач звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором.
Заочним рішенням Солонянського районного суду Дніпропетровської області від 06 листопада 2020 року позов задоволено частково.
Стягнено з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором у розмірі 250,00 грн.
В іншій частині позову відмовлено.
Відмовивши в позові, суд першої інстанції виходив з того, що з відповідача на користь позивача необхідно стягнути кошти у розмірі 250,00 грн, яка зазначена в анкеті-заяві, щодо стягнення інших сум, позивач не надав суду належних та допустимих доказів, на підтвердження своїх вимог.
Постановою Дніпровського апеляційного суду від 10 лютого 2021 року апеляційну скаргу АТ КБ «Приватбанк» задоволено частково. Заочне рішення Солонянського районного суду Дніпропетровської області від 06 листопада 2020 року змінено в частині обґрунтування підстав відмови в задоволенні позову.
Суд апеляційної інстанції зазначив, що відповідно до розрахунку позивача заборгованість ОСОБА_1 за кредитом становить 9 621,50 грн, що є простроченою заборгованістю за кредитом, водночас поточної заборгованості за                   кредитом -0,00 грн.
Прострочене тіло кредиту,яке просить стягнути позивач, є відсотками за користування кредитними коштами, адже до нього входить плата за користування кредитом, а не, власне, надані позичальнику в користування кошти.
Врахувавши, що в документах відсутня регламентація складових частин поняття «прострочене тіло кредиту», суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що позивач не довів належними та допустимими доказами, що прострочене тіло кредиту є складовою частиною саме фактично отриманих відповідачем кредитних коштів, а тому заборгованість за простроченим тілом кредиту та нараховані на зазначену суму відсотки не підлягають стягненю.
У лютому 2021 року АТ КБ «ПриватБанк» звернулося до Верховного Суду із касаційною скаргою на рішення Солонянського районного суду Дніпропетровської області від 06 листопада 2020 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 10 лютого 2021 року, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права і порушення норм процесуального права.
Як на підставу касаційного оскарження, заявник посилається на те, що суди попередніх інстанцій застосували норми права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 11 вересня 2019 року у справі № 53/1334/16, від 29 липня 2020 року у справі № 753/10779/16-ц, від 11 листопада 2020 року у справі № 205/4176/18, від 20 жовтня 2020 року у справі № 456/3643/17, від 16 вересня 2020 року у справі № 200/5647/18-ц, від 04 грудня 2019 року у справі № 750/6058/17-ц, від 12 лютого 2020 року у справі № 382/327/18-ц, від 23 грудня 2019 року у справі № 572/1169/17, від 12 лютого 2020 року у справі № 136/840/17, від 06 травня 2020 року у справі № 358/384/19, від 01 вересня 2020 року у справі № 293/599/19, від 04 листопада 2020 року у справі № 534/1072/18-ц, від 23 січня 2018 року у справі № 755/7704/15-ц, від 26 вересня 2018 року у справі № 159/2146/15-ц, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17; суди належним чином не дослідили зібрані у справі докази, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи.
Касаційна скарга містить посилання на випадки, передбачені підпунктами а), в) пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, за наявності яких судові рішення у малозначній справі підлягають касаційному оскарженню, а саме: касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, а також справа має виняткове значення для банку.
Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки касаційна скарга подана на судові рішення у малозначній справі, що не підлягають касаційному оскарженню.
Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню: судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.
Відповідно до частини дев`ятої статті 19 ЦПК України розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб вираховується станом на 01 січня календарного року, в якому подається відповідна заява або скарга, вчиняється процесуальна дія чи ухвалюється судове рішення.
Згідно із статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2021 рік» з 01 січня 2021 році прожитковий мінімум на одну працездатну особу становить 2 270,00 грн.
Предметом спору у зазначеній справі є стягнення заборгованості за кредитним договором у розмірі 114 537,59 грн. Ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (2 270,00 грн*100=227 000,00 грн).
Відповідно до пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню: судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.
Наведені заявником обставини, передбачені підпунктом а) пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, не дають підстав для висновку про те, що касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, оскільки судами застосовано незмінну судову практику Верховного Суду, пославшись на відповідні судові рішення, а доводи касаційної скарги зводяться до незгоди з оцінкою судами зібраних у справі доказів та встановлених обставин, що не стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики.
Крім того, аналіз судових рішень у справі та наведені заявником у касаційній скарзі доводів не дають підстав для висновку про те, що ця справа має виняткове значення для банку.
Інших підстав, які б спростовували віднесення цієї справи до категорії малозначних, касаційна скарга не містить і суд касаційної інстанції їх не встановив.
Правила, запроваджені законодавцем щодо обмеження права на касаційне оскарження, відповідають статті 129 Конституції України, згідно з якою, основними засадами судочинства є, зокрема, забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.
Наведене повністю узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини згідно з якою умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції), «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії)).
Відповідно до пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.
Оскільки оскаржені АТ КБ «ПриватБанк» рішення Солонянського районного суду Дніпропетровської області від 06 листопада 2020 року та постанова Дніпровського апеляційного суду від 10 лютого 2021 року постановлені у малозначній справі, у відкритті касаційного провадження у справі необхідно відмовити.
Керуючись статтями 19, 389, 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду,
У Х В А Л И В :
У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на рішення Солонянського районного суду Дніпропетровської області від 06 листопада 2020 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 10 лютого 2021 року у справі за позовом Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовити.
Копію ухвали та додані до касаційної скарги матеріали направити заявнику.
Ухвала оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                                                     А. С. Олійник
         С. О. Погрібний
В. В. Яремко