Справа № 755/5440/18                                                    Головуючий 1 інстанція- Арапіна Н.Є.
Провадження № 22-ц/824/2996/2021                               Доповідач апеляційна інстанція- Савченко С.І.

 
П О С Т А Н О В А

іменем     України
 
18 березня 2021 року                                                                                                м.Київ
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
            головуючого судді                Савченка С.І.,
            суддів                                     Верланова С.М, Мережко М.В.,
за участю секретаря              Малашевського О.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства Акціонерний банк «Укргазбанк» на рішення Дніпровського районного суду м.Києва від 22 вересня 2020 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства Акціонерний банк «Укргазбанк» до ОСОБА_1 , третя особа ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки,-
 
в с т а н о в и в:
 
У квітні 2018 року ПАТ АБ «Укргазбанк» звернувся до суду із вказаним позовом,який надалі уточнив і мотивував тим, що 14 вересня 2007 року між АБ «Укргазбанк» і ОСОБА_2 було укладено кредитний договір № 313-Ф/07 (в редакції додаткової угоди № 2 від 20 серпня 2009 року), згідно якого банк надав позичальнику ОСОБА_2 кредит для фінансування будівництва квартири в розмірі 260000 доларів США строком на 15 років зі сплатою 15 % річних за користування грошовими коштами, а відповідач зобов`язався повернути отриманий кредит та сплатити проценти за його користування. На забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором між банком і  ОСОБА_2 20 серпня 2009 року укладено договір іпотеки, за яким позичальник передав в іпотеку належне йому майно: чотирьох кімнатну квартиру АДРЕСА_1 .
Вказував, що за умовами кредитного договору позичальник  ОСОБА_2 мав повертати кредит щомісячними платежами, однак не виконував цих обов`язків і мав прострочену заборгованість у зв`язку з чим банк звернувся до суду. Рішенням Дніпровського районного суду м.Києва від 09 грудня 2011 року, залишеним без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 24 жовтня 2012 року, стягнуто солідарно із позичальника ОСОБА_2 і поручителя ОСОБА_3 на користь АБ «Укргазбанк» заборгованість за кредитним договором в розмірі 316500,03 доларів США та 435536,47 грн., судові витрати по сплаті державного мита в сумі 1700 грн. та витрати на інформаційно-технічне забезпечення в сумі 120 грн. Рішення суду про стягнення боргу до цього часу не виконане.
Зазначав, що рішенням Приморського районного суду м.Одеси від 17 жовтня 2014 року задоволено позов ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка і жінки без шлюбу, визнання права власності на майно та визнання
                                                                                    -  2  -
договорів іпотеки недійсними. Серед іншого визнано недійсним укладений 20 серпня 2009 року між банком і ОСОБА_2 договір іпотеки квартири АДРЕСА_1 . На підставі цього рішення було виключено запис про іпотеку із Державного реєстру іпотек. Однак, рішеннямАпеляційного суду Одеської області від 17 травня 2016 року рішення Приморського районного суду м.Одеси скасовано і ухвалено нове, яким відмовлено у задоволенні позовних вимог. 
Звернувшись у червні 2016 року до приватного нотаріуса КМНО для відновлення запису щодо обтяження іпотекою квартири АДРЕСА_1 , позивач виявив, що спірна квартира відчужена ОСОБА_2 за договором купівлі-продажу від 03 червня 2015 року відповідачу ОСОБА_1 банк відповідно до ст.23 Закону України «Про іпотеку» направив 22 червня 2017 року власнику квартири ОСОБА_5 як новому іпотекодавцю вимогу про виконання порушеного зобов`язання, яка залишена без реагування. 12 грудня 2017 року в газеті «Урядовий кур`єр» за № 234 надруковано претензію банку у відношенні позичальника та поручителів про виконання грошового зобов`язання, яка не виконана. 
У зв`язку з наведеним, посилаючись на ст.ст.33,38,39 Закону України «Про іпотеку» та умови кредитного договору, просив в рахунок погашення боргу за кредитним договором № 313-Ф/07 від 14 вересня 2007 року в розмірі 539234,19 доларів США та 11983 527,14 грн., з яких: борг за кредитом строковий - 80820 доларів США, борг за кредитом прострочений - 150280 доларів США, проценти поточні - 2476,86 доларів США, проценти прострочені - 305657,33 доларів США, пеня за несвоєчасне погашення кредиту - 3931377,26 грн., пеня за несвоєчасне погашення процентів - 7960099,88 грн., штраф за невиконання п.п. 3.3.1-3.3.13 договору іпотеки - 95050 грн.,звернути стягнення на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_2 і яка належить на праві власності ОСОБА_1 , шляхом проведення прилюдних торгів предмета іпотеки у межах процедури виконавчого провадження з дотриманням вимог Закону України «Про іпотеку» та встановити початкову ціну предмета іпотеки, визначену на підставі оцінки майна, здійсненої суб`єктом оціночної діяльності від 11 січня 2018 року в розмірі 3950000 грн.
Рішенням Дніпровського районного суду м.Києва від 22 вересня 2020 року у задоволенні позову відмовлено.
Не погоджуючись із судовим рішенням, ПАТ АБ «Укргазбанк»подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове, яким вимоги банку задоволити в повному обсязі, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм процесуального та неправильне застосування норм матеріального права. 
Скарга мотивована хибністю висновків суду про відсутність поважних причин для поновлення позивачу строку позовної давності, про застосування якого було заявлено представником відповідача, оскільки звернення до суду з цим позовом у 2018 році обумовлені об`єктивними причинами. Так, у 2011 році АБ «Укргазбанк» подав до суду позов про стягнення боргу за кредитним договором № 313-Ф/07 від 14 вересня 2007 року, який рішенням Дніпровського районного суду м.Києва від 09 грудня 2011 року, яке набрало законної сили, задоволено. Разом з тим, рішенням Приморського районного суду м.Одеси від 17 жовтня 2014 року по справі № 522/17694/14 визнано недійсним укладений 20 серпня 2009 року між банком і  ОСОБА_2 договір іпотеки квартири АДРЕСА_1 . З дати набрання зазначеним рішенням суду законної сили було виключено з Державного реєстру іпотек та Єдиного реєстру заборон відчуження нерухомого майна записи про іпотеку спірної квартири, що унеможливило звернення до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки. І лише після
                                                                                    -  3  -
скасування 19 травня 2016 року Апеляційним судом м.Одеси рішення суду першої інстанції АБ «Укргазбанк» звернувся до приватного нотаріуса і 15 червня 2016 року поновив в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень записи про іпотеку спірної квартири. Саме після усунення вищевказаних обставин, що об`єктивно перешкоджали зверненню до суду, АБ «Укргазбанк» подав до Дніпровського районного суду м.Києва даний позов. Окрім того, висновки суду про відсутність підстав для нарахування поточної і простроченої заборгованості за процентами, пені та штрафу є помилковими, а застосування правового висновку Верховного Суду у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 є невірним, бо позиція Великої Палати у даній справі полягає в тому, що згідно ч.2 ст.625 ЦК України кредитний договір може встановлювати проценти за неправомірне користування грошовими коштами внаслідок прострочення виконання грошового зобов`язання. Отже, банк вправі нараховувати проценти за користування кредитними коштами до дати фактичного повернення кредиту, оскільки зазначене право прямо передбачене умовами кредитного договору, зокрема, пунктами 3.1.3. та 4.1. кредитного договору, які передбачають застосування підвищеної процентної ставки за користування кредитними коштами, які не повернуто у встановлені кредитним договором строки (фактично, це є інший розмір процентів, встановлений договором, відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України). Судом невірно стягнуто з позивача витрати на правничу допомогу у розмірі 10000 грн., оскільки представник відповідача подав клопотання про поданя доказів понесення витрат протягом п`яти днів після ухвалення рішенн, а тому суд мав вирішити питання про витрати на правову допомогу шляхом ухвалення додаткового рішення.
Відповідач ОСОБА_1 в особі представникка адвоката Варвась Д.О. подав відзив на апеляційну скаргу, де вказав, що суд першої інстанції прийняв законне і обгрунтоване рішення і правомірно відмовив у задоволенні позову, а доводи апеляційної скарги ПАТ АБ «Укргазбанк» є безпідставними і надуманими, не грунтуються на вимогах закону, не спростовують висновків суду.
В суді апеляційної інстанції представник ПАТ АБ «Укргазбанк» Мартинюк Є.В. подану апеляційну скаргу та викладені в ній доводи підтримав, просив задоволити та скасувати рішення Дніпровського районного суду м.Києва як незаконне. 
Представник відповідача ОСОБА_1 адвокат Варвась Д.О. в суді апеляційної інстанції проти задоволення апеляційної скарги заперечував, посилаючись на законність і обгрунтованість судового рішення та відсутність підстав для його скасування.
Третя особа ОСОБА_2  повідомлявся про час розгляду справи належним чином, до суду не з`явився, причин неявки не повідомив, що відповідно до ч.2 ст.372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.
Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.
Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення із додержанням норм матеріального і процесуального права.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції обгрунтовував свої висновки тим, що позичальник ОСОБА_2 не виконав обумовлених кредитним договором обов`язків по поверненню кредиту шляхом внесення щомісячних платежів і має заборгованість, що підтверджується рішенням суду про стягнення боргу і у свою чергу свідчить про порушення прав кредитора. Водночас порушені права ПАТ «УкрСиббанк»захисту не підлягають у зв`язку із пропуском банком встановленого законом строку звернення до суду за захистом свого права та відсутністю поважних причин його пропуску.
При цьому суд виходив з того, що звернувшись у січні 2010 року до суду з позовом до
                                                                        -  4  -
ОСОБА_2 і поручителя  ОСОБА_3 про дострокове солідарне стягнення заборгованості за кредитним договором, кредитор змінив умови основного зобов`язання щодо строку його дії, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом і відповідно з цього часу мав можливість звернутися до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки, а тому звернувшись у квітні 2018 року до суду із позовом у цій справі щодо повернення кредитної заборгованості шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, пропустив строк позовної давності без поважних причин.
Такі висновки суду є правильними і такими, що відповідають обставинам справи і вимогам закону.
Згідно ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк зобов`язується надати грошові кошти позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. 
            Згідно ст.1050 ЦК України якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася.
Згідно ст.610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання. Згідно ст.611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки встановлені договором або законом.
Спеціальним законом, який регулює питання звернення стягнення на предмет іпотеки є Закон України «Про іпотеку», відповідно до ст.33 якого у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки (ч.1). Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду (ч.3).
Судом першої інстанції встановлено, що 14 вересня 2007 року між ВАТ АБ «Укргазбанк», правонаступником якого є ПАТ АБ «Укргазбанк» і ОСОБА_2 було укладено кредитний договір № 313-Ф/07 (в редакції додаткової угоди № 2 від 20 серпня 2009 року),згідно якого банк надав позичальнику ОСОБА_2 кредит для фінансування будівництва квартири в розмірі 260000 доларів США строком до 13 вересня 2022 року із сплатою 15 % річних за користування грошовими коштами, а відповідач зобов`язався повернути отриманий кредит та сплатити проценти за його користування (т.1 а.с.7-14).
Повернення кредиту згідно п.3.3.3. договору передбачено шляхом внесення позичальником щомісячних платежів на погашення кредиту в розмірі 1445 доларів США. Згідно п.п.3.2.6., 3.2.7. кредитного договору у випадку прострочення платежів банк вправі вимагати від позичальника дострокового повернення кредиту в повному обсязі(т.1 а.с.8-9).
Поручителем позичальника ОСОБА_2 за вказаним кредитним договором є ОСОБА_3 , який за договором поруки від 14 вересня 2007 року № 313-Ф/07-Р зобов`язався відповідати перед банком за виконання позичальником зобов`язань по поверненню кредиту в повному обсязі.
Окрім того, на забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором між ПАТ АБ «Укргазбанк» і  ОСОБА_2  20 серпня 2009 року було укладено договір іпотеки, згідно якого позичальник передав в іпотеку належне йому майно: чотирьох кімнатну квартиру АДРЕСА_1 (т.1 а.с.15-21).
Згідно п.6.1 вказаного договору іпотеки іпотекодержатель набуває права звернення стягнення на предмет іпотеки у випадку прострочення іпотекодавцем будь-якого чергового платежу на погашення кредиту чи процентів за кредитним договором (т.1 а.с.19).
Також судом встановлено, що у зв`язку із невиконанням позичальником  ОСОБА_2 умов кредитного договору про повернення кредиту щомісячними платежами та наявністю простроченої заборгованості банк звернувся до суду з позовом про дострокове
                                                                                    -  5  -
повернення кредитних коштів. Рішенням Дніпровського районного суду м.Києва від 09 грудня 2011 року, залишеним без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 24 жовтня 2012 року, позов задоволено. Стягнуто солідарно із позичальника ОСОБА_2 і поручителя ОСОБА_3 на користь АБ «Укргазбанк» заборгованість за кредитним договором в розмірі 316500,03 доларів США та 435536,47 грн. (т.1 а.с.82-94).
Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.
03 червня 2015 року відповідач ОСОБА_1 придбав у продавця ОСОБА_6 спірну квартиру АДРЕСА_1 на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу (т.1 а.с.139).
Згідно ст.23 Закону України «Про іпотеку» у разі переходу права власності на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою. Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця і має всі його права і несе всі його обов`язки за іпотечним договором.
З даним позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки до ОСОБА_1 як нового власника квартири і іпотекодавця ПАТ АБ «Укргазбанк» звернувся до суду 05 квітня 2018 року, що стверджується поштовим штемпелем на конверті.
Відповідно до ст.256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст.257 ЦК України). 
Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч.4 ст.267 ЦК України).
Європейський суд з прав людини юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (п.1 ст.32 Конвенції), наголошує, що «позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав - учасників Конвенції, виконує кілька завдань, в тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу» (п. 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою № 14902/04 у справі ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»; п.51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»).
За загальним правилом перебіг позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч.1 ст.261 ЦК України). За зобов`язаннями із визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч.5 ст.261 ЦК України).
Аналіз вказаних норм дає підстави для висновку про те, що початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.
У разі неналежного виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів, в тому числі шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, має обчислюватися з моменту настання строку виконання зобов`язання у повному обсязі (за періодичними платежами з моменту несплати окремого платежу) або у зв`язку із застосуванням права на повернення кредиту достроково (ст.1050 ЦК України).
Такий правовий висновок сформований у ряді постанов Верховного Суду України,
                                                                        -  6  -
зокрема у постанові від 05 липня 2017 року у справі № 6-3116цс16 Верховний Суд України зазначив, що пред`явивши вимогу про дострокове повернення кредиту кредитор згідно ч.2 ст.1050 ЦК України та умов укладеного договору змінив строк виконання основного зобов`язання. Відповідно банк міг пред`явити позов до іпотекодавця протягом трьох років, починаючи від дати невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання про дострокове повернення кредиту в повному обсязі.
У постанові від 11 жовтня 2017 року у справі № 6-1674цс17 Верховний Суд України послався, щосуди апеляційної та касаційної інстанцій дійшли помилкового висновку про те, що банк не пропустив позовної давності, оскільки строк виконання основного зобов`язання було змінено, а в позивача виникло право на звернення до суду щодо захисту своїх порушених прав з 28 лютого 2010 року, тобто з моменту зміни, однак банк звернувся до суду із зазначеним позовом лише у травні 2015 року, тобто зі спливом позовної давності.
Аналогічний висновок міститься у постанові Верховного Суду від 24 квітня 2019 року у справі № 523/10225/15-ц, де Верховний Суд вказав, що первісний кредитор ВАТ «Кредитпромбанк» скористався наданим йому ч.2 ст.1050 ЦК України іпред'явив до позичальника вимогу про дострокове погашення кредитних зобов'язань. Надіславши 06 березня 2009 року боржнику вимогу про дострокове погашення заборгованості, банкзмінивстрок виконання основного зобов'язання у бік зменшення до 05 квітня 2009 року. З огляду на зазначене, доводи касаційної скарги про те, що відлік позовної давності має обраховуватися з 22 липня 2022 року не заслуговують на увагу.
Як вище вказувалося повернення позичальником ОСОБА_2 кредитних коштів мало здійснюватися шляхом внесення щомісячних платежів у розмірі 1445 доларів СШАдо 10 числа кожного місяця, проте позичальник взагалі припинив погашення кредиту з липня 2009 року, що стверджується розрахунком боргу (т.1 а.с.64-69), у зв`язку з чим банк у січні 2010 року звернувся до суду з позовом про дострокове повернення кредитних коштів, який задоволений рішенням Дніпровського районного суду м.Києва від 09 грудня 2011 року, яке набрало законної сили (т.1 а.с.90-94).
Отже, банк відповідно до вимог закону (ст.1050 ЦК) та умов кредитного договору змінив строк виконання основного зобов`язання, встановивши строк повернення кредитних коштів з моменту пред`явлення позову про дострокове повернення кредиту і саме з цього моменту позивач дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права і у нього відповідно виникло право на заявлення вимог про повернення боргу, в тому числі шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.
При цьому строк позовноїдавностіпочинаєсвійперебігнаступногодняпісляпред'явленняпозову (правовий висновок Верховного Суду України у постанові від 07 червня 2017 року у справі № 6-298цс17).
В той же час даний позов про звернення стягнення на предмет іпотеки пред`явлений банком до суду через сім років після зміни строку виконання зобов`язання у квітні 2018 року, тобто тобто з пропуском загального трирічного строку позовної давності. 
Відповідачем ОСОБА_1 подано до суду першої інстанції письмову заяву про застосування строку позовної давності.
За таких обставин з огляду на те, що позивачем пропущено строк позовної давності за вимогою про повернення кредитних коштів, поважні причини пропусу цього строку відсутні, а також враховуючи заяву відповідача про застосування позовної давності, суд першої інстанції вірновідмовив у задоволенні позову з підстав пропуску строку позовної давності.
Доводи апеляційної скарги щодо хибності висновків суду про відсутність поважних причин для поновлення позивачу строку позовної давності, про застосування якого було заявлено представником відповідача, оскільки звернення до суду з цим позовом у 2018 році обумовлені об`єктивними причинами, колегія суддів відхиляє як необгрунтовані.
                                                            -  7  -
Відповідно до ч.5 ст.267 ЦК України якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. 
Аналіз даної норми дає підстави для висновку, що поважними причинами пропущення позовної давності є виключно причини або обставини, які безумовно робили пред`явлення позову у встановлений законом строк неможливим або утрудненим. Дані причини та обставини мають існувати об`єктивно, тобто незалежно від особистих уявлень чи сприйняття певних фактів особою, яка звернулася за захистом свого права до суду. Не може бути підставою для захисту права за позовом, заявленому з пропущенням строку позовної давності, не пред`явлення заінтересованою особою позову навмисно або по необережності.
Згідно ч.3 ст.12, ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Зокрема, як вище вказувалося, банк змінив строк виконання основного зобов`язання, звернувшись у січні 2010 року до суду з позовом про дострокове повернення кредитних коштів, і саме з цього моменту позивач дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права і у нього відповідно виникло право на позов, в тому числі шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.
Посилання позивача на те, що поважною причиною пропуску строку позовної давності є той факт, що рішенням Дніпровського районного суду м.Києва від 09 грудня 2011 року, яке набрало законної сили, було задоволено вимоги банку про стягнення із позичальника ОСОБА_2 боргу за кредитним договором і відповідно банк розраховував на повернення кредиту при примусовому виконанні рішення недоречні.
Фактично такі аргументи позивача грунтуються на його уявленнях про можливе виконання судового рішення, тобто на здогадах, і очевидно та поза всяким розумним сумнівом не відностяться до об`єктивних, тобто незалежних від волі особи, обставин,які унеможливлювали звернення позивача до суду з вимогою про звернення стягнення на предмет іпотеки, як це передбачено догвоором іпотеки.
Це ж стосується посилань позивача на обставини щодо ухвалення рішення Приморського районного суду м.Одеси від 17 жовтня 2014 року, яким визнано недійсним укладений 20 серпня 2009 року між банком і  ОСОБА_2 договір іпотеки квартири АДРЕСА_1 та виключено на його підставі запис про іпотеку з Державного реєстру іпотек, що на думку банку унеможливило звернення до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки, які колегія суддів визнає необгрунтованими.
З урахуванням того, що банк звернувся з позовом про дострокове повернення кредитних коштів у січні 2010 року, строк позовної давності за вимогами про звернення стягнення на предмет іпотеки сплив у січні 2013 року, тобто задовго до ухвалення Приморським районним судом м.Одеси рішення від 17 жовтня 2014 року.
Окрім того, з наявних в Єдиному державному реєстрі судових рішень вбачається, що позивач дізнався про наявність вказаного рішення лише в кінці 2015 року, подавши у листопаді 2015  року апеляційну скаргу, тобто до листопада 2015 року не будучи обізнаним про наявність рішення Приморського районного суду м.Одеси, не пред`являв відповідний позов про звернення стягнення на предмет іпотеки, що спростовує посилання на наявність поважних причин пропуску позовної давності.
Доводи апеляційної скарги про те, що суд прийшов до помилкових висновків про відсутність підстав для нарахування поточної і простроченої заборгованості за процентами, пені та штрафу, а застосування правового висновку Верховного Суду у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 є невірним, бо позиція Великої Палати у даній справі полягає в тому, що згідно ч.2 ст.625 ЦК України кредитний договір може
                                                                        -  8  -
встановлювати проценти за неправомірне користування грошовими коштами, а тому банк вправі нараховувати проценти за користування кредитними коштами до дати фактичного повернення кредиту, оскільки зазначене право прямо передбачене п.п.3.1.3. і 4.1. кредитного договору, які передбачають застосування підвищеної процентної ставки за користування кредитними коштами, які не повернуто у встановлені строки (фактично, це є інший розмір процентів, встановлений договором, відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України), колегія суддів відхиляє як необгрунтовані.
Право банку нараховувати проценти за кредитом припинилося зі спливом у січні 2010 рокустроку кредитування у зв`язку із використанням права на дострокове повернення кредитних коштів, а нарахування процентів поза межами строку дії договору (строку кредитування) суперечить закону, зокрема ст.1048 ЦК України. 
Це ж стосується неустойки (штраф, пеня), під якою згідно ч.1 ст.549 ЦК України розуміється грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредитору у разі порушення боржником зобов`язання
За змістом ст.ст.546, 549, 550, 551 ЦК України неустойка за своєю правовою природою є додатковим (акцесорним) способом забезпечення виконання зобов`язань і, будучи цивільно-правовою санкцією, у всіх випадках є елементом самого забезпеченого зобов`язання, а відтак може нараховуватися лише в межах погодженого сторонами строку дії договору.
Такий правовий висновок Великої Палати Верховного Суду міститься у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12, де Велика Палата вказала, що право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч.2 ст.1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені ч.2 ст.625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.
Отже, суд першої інстанції вірно та релевантно застосував наведену постанову.
Аналогічні правові висновки містяться у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц та від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц.
В той же час колегія суддів вважає обгрунтованими доводи апеляційної скарги щодо необгрунтованості судового рішення в частині стягнення з позивача витрат на правничу допомогу у розмірі 10000 грн., оскільки докази про їх понесення були подані після ухвалення судом рішення.
Судові витрати пов`язані з розглядом справи, в тому числі витрати на правничу допомогу, у разі відмови в позові покладаються на позивача (ч.2 ст.141 ЦПК України).
Згідно ч.8 ст.141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.
Відповідно до п.3 ч.1 ст.270 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо судом не вирішено питання про судові витрати. 
З огляду на те, що представник відповідача подав клопотання про подання доказів понесення витрат протягом п`яти днів після ухвалення рішення, то на момент ухвалення рішення у суду були відсутні як розмір витрат на правничу допомогу, так і докази понесення таких витрат, що унеможливлювало ухвалення рішення з цього приводу.
З огляду на приписи закону у випадку подання доказів про розмір судових витрат
                                                                        -  9  -
після ухвалення рішення це питання має вирішуватися шляхом ухвадення додаткового рішення.
Відповідно до ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими, невідповідність висновків суду, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.
З викладених вище підстав колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції в частині стягнення судових витрат на правничу допомогу ухвалене з порушенням норм процесуального права і підлягає скасуванню.
При цьому апеляційний суд не ухвалює нового рішення в цій частині, з огляду на те, що дане питання має бути вирішене судом першої інстанції у встановленому законом порядку.
В іншій частині колегія суддів залишає рішення суду першої інстанції без змін.
Даючи оцінку доводам позивача, викладеним у апеляційній скаргзі, апеляційний суд вважає за необхідне зазначити, що згідно з усталеною практикою ЄСПЛ, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони грунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення ЄСПЛ у справах «Серявін та інші проти України», «Трофимчук проти України», «Проніна проти України»). Отже, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо наведення обґрунтування рішення, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи. 
Колегія суддів враховує, що викладені в цій постанові висновки прийнятого рішення та його мотивування є достатніми і зрозумілими та відповідають вимогам закону.
Оскільки апеляційний суд змінює рішення суду першої інстанції, але виключно у частині мотивів його прийняття, то новий розподіл судових витрат не здійснюється.
Керуючись ст.ст.259, 374, 376, 381 ЦПК України, апеляційний суд,-
 
п о с т а н о в и в:
 
Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства Акціонерний банк «Укргазбанк» задоволити частково.
Рішення Дніпровського районного суду м.Києва від 22 вересня 2020 року в частині відшкодування судових витрат скасувати.
В іншій частині рішення Дніпровського районного суду м.Києва від 22 вересня 2020 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів. У випадку проголошення лише вступної і резолютивної частини, цей строк обчислюється з дня складання повного судового рішення. 
 
Головуючий 
Судді: