Постанова
Іменем України
 
28 січня 2021 року
м. Київ
 
справа № 643/2132/17
провадження № 61-2844св20
 
Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Ігнатенка В. М. (суддя-доповідач), Карпенко С. О., Стрільчука В. А.,
 
учасники справи:
позивач	-	ОСОБА_1 ,	
відповідач	-	Публічне акціонерне товариство «Альфа-Банк»,	
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Московського районного суду м. Харкова від 21 серпня 2019 року в складі судді Єрмак Н. В., і постанову Харківського апеляційного суду від 08 січня 2020 року у складі колегії суддів: Пилипчук Н. П., Кругової С. С., Маміної О. В., 
 
ВСТАНОВИВ:
Описова частина
Короткий зміст вимог
У лютому 2017 року  ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про визнання недійсним пункту 1.2. договору про надання траншу від 04 березня 2008 року      № SME0009446, укладеного між ЗАТ «Альфа Банк» та ОСОБА_1 (далі - позивач) в межах Рамкової угоди № SMERS00721 від 04 березня 2008 року.
Позовна заява мотивована тим, що 04 березня 2008 року між позивачем та ЗАТ «Альфа-Банк» укладено Рамкову угоду № SMERS00721, в межах якої, згідно договору про надання траншу № SME0009446 від 04 березня 2008 року (далі - договір про надання траншу), йому надано кредит в сумі 74 000,00 доларів США на придбання нерухомого майна (споживчий кредит). Відповідно до п. 1.2. договору про надання траншу, цільовим призначенням кредиту є придбання нерухомого майна для його подальшого використання у підприємницькій діяльності. Однак, зміст цього пункту не відповідає реальним правовідносинам між сторонами та фактично не був реалізований після укладення договору про надання траншу. Отримавши грошові кошти від банку, позивач того ж дня (04 березня 2008 року) придбав квартиру АДРЕСА_1 . В забезпечення виконання грошових зобов`язань між сторонами також було укладено договір іпотеки № SMERS00721/1, предметом якого є вищевказана квартира. Враховуючи те, що цільовим призначенням кредиту фактично було придбання житла, то зазначення мети кредитування - придбання нерухомого майна для його подальшого використання у підприємницькій діяльності не було спрямоване на реальне настання відповідних правових наслідків, що свідчить про недійсність пункту 1.2. договору про надання траншу.
Короткий зміст судових рішень 
Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 21 серпня 2019 року відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 .
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивачем не доведено несправедливість спірного пункту договору траншу та його невідповідність вимогам законодавства.
Постановою Харківського апеляційного суду від 08 січня 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а рішення Московського районного суду м. Харкова від 21 серпня 2019 року залишено без змін.
Рішення суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що суд першої інстанції дійшов правильного та обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позовних вимог у зв`язку із їх необгрунтованістю, а також у зв`язку із недоведеністю ознак фіктивності договору про надання траншу в частині спірного пункту 1.2.
Короткий зміст вимог касаційної скарги
06 лютого 2020 року ОСОБА_1 , не погодившись із рішенням Московського районного суду м. Харкова від 21 серпня 2019 року та постановою Харківського апеляційного суду від 08 січня 2020 року, надіслав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судами норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просив скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення, яким задовольнити його позов.
Рух справи в суді касаційної інстанції
Верховний Суд ухвалою від 17 лютого 2020 року відкрив касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Московського районного суду м. Харкова від 21 серпня 2019 року та постанову Харківського апеляційного суду від 08 січня 2020 року.
Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
У касаційній скарзі заявник вказує, зокрема, що на момент укладення договору про надання траншу позивач був зареєстрований як фізична особа-підприємець, основним видом діяльності якого була роздрібна торгівля з лотків та на ринках, а тому для здійснення такої діяльності у нього була відсутня потреба у придбанні нерухомого майна. Також зазначає, що вищезазначені правочини з банком позивач укладав саме як фізична особа, а не як підприємець, а фактичною метою отримання кредитних коштів було придбання житла для себе та своєї родини. При цьому, підписуючи відповідний договір про надання траншу він належним чином не розумів справжній зміст відповідного пункту, оскільки погано розуміє українську мову.
Позиції інших учасників 
У встановлений ухвалою Верховного Суду від 17 лютого 2020 року строк, відзив на касаційну скаргу до суду не надходив.
Фактичні обставини, встановлені судами 
04 березня 2008 року між ЗАТ «Альфа-Банк» та ОСОБА_1 укладено Рамкову угоду № SMERS00721.
Відповідно до договору про надання траншу № SME009446 від 04 березня 2008 року, який укладено між ОСОБА_1 та ЗАТ «Альфа-Банк» згідно Рамкової угоди № SMERS00721, позивачу надано в тимчасове та платне користування кредитні кошти в розмірі 74 000,00 доларів США.
У пункті 1.2. договору про надання траншу визначено, що цільовим призначенням кредиту є придбання нерухомого майна для його подальшого використання в підприємницькій діяльності.
Мотивувальна частина
Позиція Верховного Суду
08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» № 460-ІХ,  від 15 січня 2020 року (далі - Закон). 
У пункті 2 Розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» даного Закону  установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом. 
Таким чином, розгляд касаційної скарги  ОСОБА_1 на рішення Московського районного суду м. Харкова від 21 серпня 2019 року та постанову Харківського апеляційного суду від 08 січня 2020 року, слід здійснювати, враховуючи вимоги ЦПК України в редакції до 08 лютого 2020 року.
Частиною третьою статті 401 ЦПК України передбачено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судових рішень.
Згідно із частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Перевіривши доводи касаційної скарги і матеріали справи, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення. 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суди першої та апеляційної інстанцій виходили із того, що позивачем недоведено невідповідність вимогам законодавства спірного пункту договору про надання траншу, в тому числі, його фіктивності.
Верховний Суд погоджується із відповідними висновками судів попередніх інстанцій, оскільки вони відповідають чинному законодавству, яким регулюються спірні правовідносини, а також фактичним обставинам справи, встановленим судами на підставі повного, всебічного та об`єктивного дослідження наданих доказів.
Згідно частини першої статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (стаття 627 ЦК України. Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).
У частині першій статті 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.
Істотними умовами договору є умова про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі інші умови, щодо яких за заявою хоча б однією із сторін має бути досягнуто згоди.
Як правильно встановлено судами, відповідач (кредитор) та позивач (позичальник), підписавши відповідний договір про надання траншу у визначеній сторонами редакції (без зауважень чи заперечень зі сторони позивача), таким чином встановили факт досягнення ними згоди між собою щодо всіх істотних його умов, підтвердивши цими діями (зовнішнє волевиявлення) їх відповідність внутрішньої волі.
Разом із цим, звертаючись до суду із даним позовом, позивач вказував, що зазначення у спірному пункті 1.2. договору про надання траншу мети кредитування - придбання нерухомого майна для подальшого використання у підприємницькій діяльності, є незаконним, оскільки не було спрямоване на реальне настання відповідних правових наслідків у зв`язку із тим, що отримані кредитні кошти фактично були використані ним на купівлю житла (квартири).
У частині першій статті 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою, шостою статті 203 ЦК України.
За змістом частини п`ятої статті 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Згідно зі статтею 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.
У пункті 24 постанови пленуму Верховного Суду України від 06 листопада         2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» зазначено, що для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину; також необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин, а в разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. 
Таким чином, оскільки позивачем не було надано до суду належних та допустимих доказів того, що на час укладення договору про надання траншу обидві сторони (позичальник та кредитор) не мали не меті настання реальних наслідків, а на виконання цього договору кредитор передав позичальнику визначену ними суму кредитних коштів (що сторонами не заперечувалося), дані обставини в сукупності свідчать про відсутність належних правових та фактичних підстав для визнання недійсним пункту 1.2. договору про надання траншу.
Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України (в редакції з 15 грудня 2017 року) кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.Аналогічні положення містила частина перша статті 3 ЦПК України (в редакції до 15 грудня 2017 року).
Згідно вимог статті 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Аналогічні положення містила стаття 60 ЦПК України (в редакції до 15 грудня 2017 року).
Враховуючи вищезазначені вимоги ЦПК України Верховний Суд також вважає, що звертаючись до суду із відповідними позовом, позивачем під час розгляду справи жодним чином не підтверджено порушення його певних прав та/або інтересів у зв`язку із викладенням пункту 1.2. договору про надання траншу у відповідній редакції.
Ураховуючи вищезазначене, суди першої та апеляційної інстанцій, дослідивши належними чином надані докази та встановивши дійсні фактичні обставини у справі, дійшли правильного та законного висновку про відмову у задоволенні заявленого позову ОСОБА_1 у цій справі у зв`язку із його необгрунтованістю.
Доводи, зазначені заявником у його касаційній скарзі, в цілому є ідентичними доводам апеляційної скарги, яким суд апеляційної інстанції надав належну оцінку і його висновки суду є достатньо аргументованими. У зв`язку із цим Верховний Суд доходить висновку про відсутність підстав повторно відповідати на ті самі аргументи заявника, і при цьому Верховний Суд враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).
Зазначені у касаційній скарзі інші аргументи Верховний Суд також вважає необґрунтованими та виключно суб`єктивними судженнями заявника, оскільки вони зводяться до переоцінки доказів і незгоди з фактичними обставинами, встановленими судами в оскаржуваних рішеннях.
Ураховуючи зазначене, Верховний Суд вважає, що судами першої та апеляційної інстанцій правильно застосовано норми матеріального та процесуального права на підставі наданих доказів та ухвалено законні і обґрунтовані судові рішення.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Відповідно до частини третьої статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
Судами попередніх інстанцій повно встановлено обставини справи на підставі належної оцінки наявних у справі доказів, визначено норми права, які підлягали застосуванню.
У зв`язку з наведеним, колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржені судові рішення - без змін.
Щодо судових витрат
Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, що якщо суд касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Касаційного цивільного суду,
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Московського районного суду м. Харкова від 21 серпня 2019 року та постанову Харківського апеляційного суду від 08 січня 2020 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає. 
Судді:	В. М. Ігнатенко   С. О. Карпенко   В. А. Стрільчук