ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 березня 2021 р. 	Справа № 520/12566/2020	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Русанової В.Б.,
Суддів: Жигилія С.П. ,  Перцової Т.С. ,
розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 , Військової частини   НОМЕР_1 на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 18.11.2020 року (головуючий суддя І інстанції: Бадюков Ю.В.) по справі № 520/12566/2020
за позовом      ОСОБА_1  
до    Військової частини   НОМЕР_1                     
про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до суду з позовом,  в якому просив:
  - визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 у відношенні до ОСОБА_1 щодо не нарахування та не виплати у повному обсязі індексації грошового забезпечення у період з 01.12.2015 по 29.07.2019 із застосуванням місяця для обчислення індексу споживчих цін для розрахунку індексації грошового забезпечення в період з 01.12.2015 по 28.02.2018 - січень 2008 року, а в період з 01.03.2018 по 29.07.2019 - березень 2018 року;
- стягнути з Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 01.12.2015 по 29.07.2019 у сумі 150 479,06 грн із застосуванням місяця для обчислення індексу споживчих цін для розрахунку індексації грошового забезпечення в період з 01.12.2015 р. по 28.02.2018 р. - січень 2008 року, а в період з 01.03.2018 р. по 29.07.2019 р. - березень 2018 року відповідно до абзацу 4 пункту 5 постанови Кабінету Міністрів України від 17.07.2018 року №1078;
- стягнути з Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 понесені ним судові витрати у вигляді правничої допомоги у розмірі - 6000,00 грн.
Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 18.11.2020 позов задоволено частково.
Визнано протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 28.02.2018.
Зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 суми індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 28.02.2018.
В іншій частині в задоволенні позовних вимог відмовлено.
ОСОБА_1 не погодившись із судовим рішенням в частині відмови в задоволенні позову, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин справи, просив скасувати рішення суду в цій частині та ухвалити нове, яким задовольнити позов в повному обсязі.
В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що суд першої інстанції, зобов`язуючи Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 суми індексації грошового забезпечення з 01.01.2016 по 28.02.2018, безпідставно не визначив конкретну суму індексації та не взяв до уваги розрахунок суми індексації. Висновки суду, що зазначені дії є дискреційними повноваженнями відповідного суб`єкта владних повноважень є помилковими.
Також вважає помилковими висновки суду першої інстанції в частині відмови в зобов`язанні відповідача нарахувати та виплатити індексацію в період з 01.03.2018 по 08.11.2019.  Вказує, що судом безпідставно не розглянуто питання щодо визначення базового місяця для нарахування індексації за цей період. 
Щодо визначення суми, яка підлягає стягненню за надання правової допомоги,  зазначає, що судом безпідставно самостійно зменшено витрати на правову допомогу, які пред`являлись до стягнення за відсутності клопотання відповідача про зменшення розміру таких витрат. При цьому позивачем надано всі докази на підтвердження понесених витрат.
Військова частина НОМЕР_1 (далі - відповідач) не погодившись із судовим рішенням в частині задоволення позову, подало апеляційну скаргу, в якій просило скасувати рішення суду в цій частині та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позову.
В обґрунтування вимог посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправомірного висновку, неповне з`ясування обставин справи.
Зазначає, що судом не взято до уваги, що Військова частина НОМЕР_1 повністю фінансується з Державного бюджету України, джерелом коштів для виплати грошового забезпечення військовослужбовцям та проведення індексації грошових доходів населення є виключно Державний бюджет України. Вказує, що кошти у 2016-2017 рр. на виплату індексації не передбачались, а тому відповідачем правомірно не нараховано та не виплачено позивачу індексацію грошового забезпечення.
Також вказує, що судом першої інстанції не враховано, що ОСОБА_1 подано позов з пропуском строку, встановленого КАС України.
Щодо стягнення витрат на правову допомогу, зазначає, що при вирішенні вказаного питання суд першої інстанції не взяв до уваги, що п. 3 Договору від 25.06.2020 не передбачено сплату послуг адвоката за надання допомоги у вказаних правовідносинах. Крім того, вказує, що у прибутковому ордері відсутня дата договору, що не свідчить про оплату послуг.
Позивач не подав відзив на апеляційну скаргу відповідача.
Військова частина НОМЕР_1  надала відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в якому, посилаючись на правильне застосування судом норм матеріального та процесуального права,      просить залишити її без задоволення, а рішення суду в частині відмови в задоволенні позову - без змін.
Відповідно до ч. 1 ст. 308, п.3 ч.1 ст.311 КАС України  справа розглянута  в межах доводів апеляційних скарг, в порядку письмового провадження.
Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду першої інстанції, доводи апеляційних скарг, дослідивши докази по справі, вважає, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню, з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджено апеляційним судом, що ОСОБА_1 проходив військову службу у Міністерстві оборони України у складі військової частини НОМЕР_1 та 30.05.2019 звільнений з посади заступника начальника командного пункту військової частини НОМЕР_1 у запас.
Наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 29.07.2019 № 164 позивача виключено зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення (а.с. 13).
26.06.2020 ОСОБА_1 звернувся до відповідача із заявою, зокрема, щодо нарахування та виплати індексації грошового забезпечення.
06.07.2020 відповідач листом повідомив позивача, що за 2015 р. індексація грошового забезпечення йому нарахована та виплачена. За період з 01.01.2016 по 01.02.2018 підстави для виплати індексації відсутні, оскільки фінансових ресурсів у Міністерства оборони України для її виплати у зазначений період не було. З 01.03.2018 по 29.07.2019 індексація нарахована та виплачена з урахуванням базового місяця (березень 2018 р.) (а.с. 14-15). 
Не погоджуючись із вказаною відповіддю військової частини НОМЕР_1 , позивач звернувся за захистом своїх прав до суду.
Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції виходив з того, що індексація грошового забезпечення є однією з основних державних гарантій щодо оплати праці. Враховуючи, що відповідачем не надано доказів сплати позивачу індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2016 до 28.02.2018, суд першої інстанції дійшов висновку, що дії відповідача з приводу ненарахування та невиплати позивачеві індексації за вказаний період є протиправними.
Відмовляючи у задоволенні позову в частині виплати індексації грошового забезпечення в повному обсязі за період з 01.03.2018 до 29.07.2019, суд першої інстанції виходив з того, що Військова частина НОМЕР_1  діяла в межах та у спосіб встановлений законодавством.
Також суд першої інстанції дійшов висновку, що належним способом захисту порушеного права позивача є зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачеві індексацію грошового забезпечення за період 01.01.2016 до 28.02.2018 без визначення базового місяця.
Задовольняючи частково заяву позивача про стягнення витрат на правничу допомогу, суд першої інстанції виходив зі співмірності розміру витрат на оплату послуг адвоката із складністю справи, часткового задоволення позовних вимог та виконаних адвокатом робіт.
Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.
Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Частиною 1 ст. 2 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" визначено, що військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній з обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.
Відповідно до абз. 2 ч. 3 ст. 9 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до закону.
Законами України з метою надання соціальної підтримки населенню України в цілому та окремим категоріям громадян встановлюються державні гарантії, зокрема, щодо індексації доходів населення з метою підтримання достатнього життєвого рівня громадян та купівельної спроможності їх грошових доходів в умовах зростання цін (статті 18 Закону України "Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії" від 05.10.2000 №2017-III).
Статтею 19 цього Закону визначено, що державні соціальні гарантії є обов`язковими для всіх державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності.
Поняття індексації грошових доходів наведене у Законі України "Про індексацію грошових доходів населення" від 03.07.1991 №1282-XII (далі – Закон №1282-XII), де зазначено, що індексація грошових доходів населення - встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодовувати подорожчання споживчих товарів і послуг
Згідно із ст. 2 Закону №1282-XII індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру: пенсії; стипендії; оплата праці (грошове забезпечення); суми виплат, що здійснюються відповідно до законодавства про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, крім щомісячних страхових виплат потерпілим на виробництві (з урахуванням виплат на необхідний догляд за потерпілим) та членам їхніх сімей і пенсій, які індексуються відповідно до закону за цими видами страхування; суми відшкодування шкоди, заподіяної фізичній особі каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, а також суми, що виплачуються особам, які мають право на відшкодування шкоди у разі втрати годувальника, крім суми виплат, що здійснюються відповідно до законодавства про загальнообов`язкове державне соціальне страхування; розмір аліментів, визначений судом у твердій грошовій сумі.
Кабінет Міністрів України може встановлювати інші об`єкти індексації, що не передбачені частиною першою цієї статті.
Індексації підлягають грошові доходи населення у межах прожиткового мінімуму, встановленого для відповідних соціальних і демографічних груп населення.
Індексація грошових доходів населення здійснюється за місцем їх отримання за рахунок відповідних коштів (стаття 9 Закону №1282-XII).
У відповідності до статті 6 Закону №1282-XII у разі виникнення обставин, передбачених статтею 4 цього Закону грошові доходи населення визначаються як результат добутку розміру доходу, що підлягає індексації в межах прожиткового мінімуму для відповідних соціальних і демографічних груп населення, та величини індексу споживчих цін.
Порядок проведення індексації грошових доходів населення визначається Кабінетом Міністрів України.
Правила обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації та сум індексації грошових доходів населення, що поширюється на підприємства, установи та організації незалежно від форми власності і господарювання, а також на фізичних осіб, що використовують працю найманих працівників визначає Порядок проведення індексації грошових доходів населення, затверджений Постановою Кабінету Міністрів України №1078 від 17.07.2003, з наступними змінами та доповненнями (далі - Порядок №1078).
Пунктом 1-1 Порядку №1078 зазначено, що підвищення грошових доходів громадян у зв`язку з індексацією здійснюється з першого числа місяця, що настає за місяцем, в якому офіційно опубліковано індекс споживчих цін. Індексація грошових доходів населення проводиться у разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який встановлюється в розмірі 103 відсотка. Індекс споживчих цін обчислюється Держстатом і не пізніше 10 числа місяця, що настає за звітним, публікується в офіційних періодичних виданнях. Обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації грошових доходів населення провадиться наростаючим підсумком, починаючи з березня 2003 року - місяця опублікування Закону України від 06.02.2003 року №491-IV «Про внесення змін до Закону України «Про індексацію грошових доходів населення». Для проведення подальшої індексації грошових доходів населення обчислення індексу споживчих цін починається за місяцем, у якому індекс споживчих цін перевищив поріг індексації, зазначений в абзаці другому цього пункту.
Відповідно до п. 5 Порядку №1078 у разі підвищення тарифних ставок (окладів), стипендій, виплат, що здійснюються відповідно до законодавства про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, визначених у пункті 2 цього Порядку, значення індексу споживчих цін у місяці, в якому відбувається підвищення, приймається за 1 або 100 відсотків. Обчислення індексу споживчих цін для проведення подальшої індексації здійснюється з місяця, наступного за місяцем підвищення зазначених грошових доходів населення. Сума індексації у місяці підвищення грошових доходів, зазначених у абзаці першому цього пункту, не нараховується, якщо розмір підвищення грошового доходу перевищує суму індексації, що склалася у місяці підвищення доходу. Якщо розмір підвищення грошового доходу не перевищує суму індексації, що склалась у місяці підвищення доходу, сума індексації у цьому місяці визначається з урахуванням розміру підвищення доходу і розраховується як різниця між сумою індексації і розміром підвищення доходу.
Згідно з п. 6 Порядку №1078 виплата сум індексації грошових доходів здійснюється за рахунок джерел, з яких проводяться відповідні грошові виплати населенню, а саме: 1) підприємства, установи та організації підвищують розміри оплати праці у зв`язку з індексацією за рахунок власних коштів; 2) підприємства, установи та організації, що фінансуються чи дотуються з державного бюджету, підвищують розміри оплати праці (грошового забезпечення) у зв`язку з індексацією за рахунок власних коштів і коштів державного бюджету; 3) об`єднання громадян підвищують розміри оплати праці за рахунок власних коштів; 4) індексація допомоги по безробіттю, що надається відповідно до законодавства про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, проводиться за рахунок коштів Фонду загальнообов`язкового державного соціального страхування на випадок безробіття; 5) індексація стипендій особам, які навчаються, проводиться за рахунок джерел, з яких вони сплачуються; 6) індексація розміру аліментів, визначеного судом у твердій грошовій сумі, проводиться за рахунок коштів платника аліментів; 7) індексація сум відшкодування шкоди, заподіяної фізичній особі каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, а також сум, що виплачуються особам, які мають право на відшкодування шкоди у разі втрати годувальника, крім щомісячних страхових виплат потерпілим на виробництві (з урахуванням виплат на необхідний догляд за потерпілим) та членам їх сімей, проводиться за рахунок джерел, з яких вони сплачуються.
Зважаючи на наведене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що індексація грошового забезпечення є однією з основних державних гарантій щодо оплати праці. За вимогами вказаних нормативно-правових актів проведення індексації, у зв`язку зі зростанням споживчих цін (інфляцією) - є обов`язковою для всіх юридичних осіб роботодавців, незалежно від форми власності та виду юридичної особи.
Як вірно встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_1 в період з 01.01.2016 по 28.02.2018 відповідачем неправомірно не нараховувалась та не виплачувалась індексація грошового забезпечення, а отже в цій частині позов є обґрунтованим.
Посилання відповідача на відсутність коштів для виплати індексації, судом першої інстанції правомірно не враховані,  оскільки індексація заробітної плати (грошового забезпечення) є одним із способів забезпечення державних соціальних стандартів і нормативів, тому держава не може односторонньо відмовитись від взятих на себе зобов`язань, шляхом не виділення на дані цілі бюджетних асигнувань, без внесення відповідних змін до чинного законодавства щодо зміни соціальних стандартів і нормативів.
Доводи апеляційної скарги позивача щодо не зазначення судом першої інстанції при задоволенні позову базового місяця, яка підлягає стягненню колегія суддів вважає помилковими.
Розрахунок індексації грошового забезпечення є компетенцією відповідача як органу, в якому позивач проходив службу і який виплачував йому грошове забезпечення. Саме на відповідача за наявності законних підстав покладається обов`язок нарахувати та виплатити позивачу індексації грошового забезпечення.
Згідно Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи № R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11.03.1980 на 316-й нараді, під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду - тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.
Здійснюючи судочинство Європейський суд неодноразово аналізував наявність, межі, спосіб та законність застосування дискреційних повноважень національними органами, їх посадовими особами. Зокрема, в рішенні Європейського суду з прав людини від 17.12.2004 року у справі «Педерсен і Бодсгор проти Данії» зазначено, що здійснюючи наглядову юрисдикцію, суд, не ставлячи своїм завданням підміняти компетентні національні органи, перевіряє, чи відповідають рішення національних держаних органів, які їх винесли з використанням свого дискреційного права, положенням Конвенції та Протоколів до неї. Суд є правозастосовчим органом та не може підміняти державний орган, рішення якого оскаржується, приймати замість нього рішення, яке визнається протиправним, інше рішення, яке б відповідало закону, та давати вказівки, які б свідчили про вирішення питань, які належать до компетенції такого суб`єкта владних повноважень.
У рішенні Європейського суду з прав людини від 02.06.2006 року у справі «Волохи проти України» (заява № 23543/02) при наданні оцінки повноваженням державних органів суд виходив з декількох ознак, зокрема щодо наявності дискреції. Так, суд вказав, що норма права є «передбачуваною», якщо вона сформульована з достатньою чіткістю, що дає змогу кожній особі - у разі потреби за допомогою відповідної консультації - регулювати свою поведінку. «…надання правової дискреції органам виконавчої влади у вигляді необмежених повноважень було б несумісним з принципом верховенства права. Отже, закон має з достатньою чіткістю визначати межі такої дискреції, наданої компетентним органам, і порядок її здійснення, з урахуванням законної мети даного заходу, щоб забезпечити особі належний захист від свавільного втручання».
Тобто, під дискреційним повноваженням слід розуміти компетенцію суб`єкта владних повноважень на прийняття самостійного рішення в межах, визначених законодавством, та з урахуванням принципу верховенства права.
Зміст компетенції органу виконавчої влади складають його повноваження - певні права та обов`язки органу діяти, вирішуючи коло справ, визначених цією компетенцією. В одних випадках це зміст прав та обов`язків (право діяти чи утримуватися від певних дій). В інших випадках органу виконавчої влади надається свобода діяти на свій розсуд, тобто оцінюючи ситуацію, вибирати один із кількох варіантів дій (або утримуватися від дій) чи один з варіантів можливих рішень.
Судом встановлено, що відповідачем індексація за період з 01.01.2016 до 28.02.2018 позивачу не була нарахована та виплачена, отже питання про те, який базовий місяць буде використаний відповідачем при нарахуванні індексації  є передчасним, оскільки у цій частині права позивача ще не порушені.
Вказані висновки відповідають правовій позиції Верховного Суду, викладеній в постанові від 15.10.2020 по справі № 240/11882/19.
Колегія суддів зазначає, що у даному випадку повноваження щодо обрахунку індексації, в тому числі, щодо визначення базового місяця для такого нарахування, відповідно до Порядку № 1078 та Закону № 1282-XII, покладається на відповідача.
За таких обставин, вірним є висновок суду першої інстанції щодо відсутності підстав для зобов`язання останнього здійснити розрахунок індексації позивача з урахуванням базового місяця «січень 2008 року».
Щодо доводів апеляційної скарги про наявність підстав для нарахування та виплати індексації позивачу за грудень 2015 р. та в період з 01.03.2018 по 29.07.2019 колегія суддів зазначає наступне. 
Кабінет Міністрів України 30 серпня 2017 року прийняв постанову №704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб». Цією постановою затверджено тарифну сітку розрядів і коефіцієнтів посадових окладів військовослужбовців з числа осіб рядового, сержантського і старшинського складу, офіцерського складу (крім військовослужбовців строкової військової служби), осіб рядового і начальницького складу згідно з додатком 1, а також схему тарифних розрядів за основними типовими посадами осіб офіцерського складу Збройних Сил (додаток 2).
Постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2018 року № 103 у постанові Кабінету Міністрів України від 30 серпня 2017 року № 704 "Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб": пункт 4 викладено в такій редакції: "Установити, що розміри посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу визначаються шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01 січня 2018 року на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 12, 13 і 14." та у пункті 10 цифри і слова "01 січня 2019 року" замінено  цифрами і словами "01 березня 2018 року".
Таким чином, з 01.03.2018 підвищено розміри посадових окладів військовослужбовців, у тому числі, посадовий оклад за посадою, яку займав ОСОБА_1 .
Пункт 5 Порядку №1078 передбачає, що у разі підвищення тарифних ставок (окладів), значення індексу споживчих цін у місяці, в якому відбувається підвищення, приймається за 1 або 100 відсотків. Обчислення індексу споживчих цін для проведення подальшої індексації здійснюється з місяця, наступного за місяцем підвищення зазначених грошових доходів населення.
Водночас вказаною нормою врегульовано, що сума індексації у місяці підвищення грошових доходів, зазначених у абзаці першому цього пункту, не нараховується, якщо розмір підвищення грошового доходу перевищує суму індексації, що склалася у місяці підвищення доходу. Якщо розмір підвищення грошового доходу не перевищує суму індексації, що склалась у місяці підвищення доходу, сума індексації у цьому місяці визначається з урахуванням розміру підвищення доходу і розраховується як різниця між сумою індексації і розміром підвищення доходу.
З викладеного вбачається, що місяць підвищення грошового забезпечення за рахунок зростання його складових, які не мають разового характеру є базовим місяцем при обчисленні індексу споживчих цін для проведення подальшої індексації.
Отже, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про відсутність у позивача права на отримання індексації за період з 1 березня до 1 квітня 2018 року.
Щодо правомірності не нарахування відповідачем індексації грошового забезпечення ОСОБА_1 в період з 01.04.2018 по 30.11.2018, колегія суддів зазначає, що відповідно до офіційних даних, що містяться на сайті Державної служби статистики України, з квітня 2018 року індекс споживчих цін не перевищував 103%, а тому передбачені Законом №1282-XII підстави для індексації грошового забезпечення позивача за вказаний період були відсутні.
Отже, вірними є висновки суду першої інстанції, що право на проведення індексації грошових доходів у військовослужбовців виникло лише в грудні 2018 року.
При цьому, судом встановлено, що ОСОБА_1 нараховувалась та сплачувалась індексація: за грудень 2015 р. – 774,44 грн, за грудень 2018 р. по лютий 2019 р. по 71.08 грн. щомісячно, за березень по травень 2019 р. по 134, 47 грн. щомісячно,  за червень 2019 р. – 206, 72 грн. та у липні 2019 р. – 193,37 грн, що підтверджується довідками про виплату індексації (а.с. 19,23). 
Таким чином, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції щодо відмови в задоволенні позову в частині визнання неправомірними дії військової частини НОМЕР_1 з нарахування та виплати позивачу індексації грошового забезпечення не в повному обсязі за грудень 2015 р, та в період з 01.03.2018 по 29.07.2019.
Посилання позивача на постанови Верховного Суду від 23.04.2020 по справі № 816/1728/16, від 07.08.2019 по справі № 825/694/17, від 03.04.2019 по справі № 638/6967/17 колегія суддів вважає помилковими, оскільки правовідносини у вказаних справах не є тотожними справі, що розглядається.
Посилання скаржника на власний розрахунок сум індексації колегія суддів відхиляє, оскільки він не може слугувати належним та допустимим доказом підтвердження суми індексації грошового забезпечення, та фактично є суб`єктивним баченням позивача щодо такого розрахунку.
Посилання апелянта на постанови П`ятого апеляційного адміністративного суду, Сьомого апеляційного адміністративного суду, Восьмого апеляційного адміністративного суду колегія суддів відхиляє, оскільки відповідно до ч. 5 ст. 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Щодо доводів відповідача в частині пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду, колегія суддів зазначає, що вимоги щодо нарахування індексації грошового забезпечення в період проходження військової служби є однією із форм реалізації закріпленого у статті 43 Конституції України права на працю, на її оплату, а тому суд повинен керуватися, в тому числі, і положеннями частини другої статті 233 Кодексу законів про працю України, яка визначає право звернення працівника до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком, в даному випадку виплати індексації грошового забезпечення військовослужбовця.
Таким чином, безпідставними є посилання скаржника на пропуск позивачем строку звернення до адміністративного суду.
Щодо часткового задоволення заяви позивача про стягнення витрат на правову допомогу.
Судом встановлено, що позивач просив стягнути витрати на правову допомогу у розмірі 6000,00 грн, проте судом першої інстанції стягнуто на його користь суму витрат у розмірі 2000,00 грн.
На підтвердження понесених витрат ОСОБА_1 надано до суду першої інстанції договір про надання правової допомоги від 25.06.2020 № 07/25-06, акт виконаних робіт від 16.09.2020, прибутковий касовий ордер від 16.09.2020 про оплату правничої допомоги на суму 6000,00 грн (а.с. 31-35).
Згідно з п. 1.2 Договору про надання правничої допомоги від 25.06.2020 в порядку та на умовах, визначених цим Договором, Виконавець зобов`язується надати Клієнту визначені цим Договором послуги щодо захисту інтересів останнього в будь-яких органах державної влади, на підприємствах, в установах, організаціях всіх форм власності та підпорядкування, а також в адміністративних, апеляційних адміністративних, касаційному судах України з питання стягнення невиплаченої індексації грошового забезпечення військовослужбовцям, компенсації за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій та інших соціальних виплат належних військовослужбовцю.
Згідно з п. 3.1 Договору сторони домовилися, що з питання стягнення невиплаченої компенсації за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій, стягнення невиплаченої допомоги до 5 травня для осіб, які не є учасниками бойових дій, розмір витрат залежить від фактично потраченого часу адвокатом, виходячи зі ставки 2000 грн за годину роботи.
Адвокатом в межах договору надано позивачу наступні послуги:
- Надання консультацій та узгодження правової позиції – 0,5 год;
- опрацювання нормативно-правових актів з приводу соціального і правового захисту військовослужбовців – 0,5 год;
- здійснення математичних розрахунків невиплаченої індексації грошового забезпечення клієнта – 1 год;
- складання позовної заяви про стягнення індексації грошового забезпечення військовослужбовця, а також завірення додатків для суду та сторін – 1 год, що підтверджується актом виконаних робіт від 16.09.2020 (а.с. 34).
Також в акті зазначено, що розрахунок здійснено у відповідності до розміру погодинної ставки за надані послуги, що становить: вартість 1 години – 2000 грн; 3 год х 2000 грн = 6000 грн.
Таким чином загальна вартість наданих послуг складає 6000,00 грн.
Позивачем сплачено адвокату кошти у сумі 6000,00 грн., що підтверджується прибутковим касовим ордером від 16.09.2020 (а.с. 35).
Вирішуючи питання щодо відшкодування позивачу вартості витрат на професійну правничу допомогу, суд першої інстанції виходив з часткового задоволення позову та співмірності розміру витрат на оплату робіт адвоката із складністю справи  та виконаними адвокатом роботами, а тому стягнув за рахунок бюджетних асигнувань відповідача на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу у сумі 2000,00 грн.
Колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.
Згідно зі ст. 132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; сторін та їхніх представників, що пов`язані із прибуттям до суду; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертиз; пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; пов`язані із вчиненням інших процесуальних дій або підготовкою до розгляду справи.
За змістом ч. 3 ст. 134 КАС України розмір витрат на правничу допомогу адвоката, серед іншого, складає гонорар адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, які визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою.
Розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Принцип співмірності витрат на оплату послуг адвоката запроваджено у частині п`ятій статті 134 КАС України. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи (частина 5 статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України).
Згідно з ч.ч. 6, 7 ст. 134 КАС України у разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Тобто саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони.
Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.
Вказаний правовий висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 по справі №755/9215/15-ц.
Разом з тим, колегія суддів зауважує, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі ст. 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України", заява N 19336/04).
У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
Тобто, суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою.
Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.
Таким чином, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи.
Надаючи оцінку доказам, наданим позивачем на підтвердження понесених витрат на правову допомогу, колегія суддів зазначає, що опрацювання нормативно-правових актів з приводу соціального і правового захисту військовослужбовців фактично є складовими по складанню позовної заяви. 
Щодо надання послуг зі здійснення математичних розрахунків невиплаченої індексації грошового забезпечення клієнта, колегія суддів зазначає, що вказаний розрахунок здійснено не представником позивача, а ФОП ОСОБА_2 (а.с. 24-27), що свідчить про безпідставність відшкодування вказаної послуги.
Таким чином, виходячи з критерію реальності адвокатських витрат та розумності їхнього розміру, а також часткового задоволення позову, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність правових підстав для стягнення за рахунок бюджетних асигнувань відповідача 2000 грн. 00 коп. витрат на професійну правничу допомогу на користь позивача.
Відповідно до ч.3 ст.139 КАС України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно  до розміру заявлених позовних вимог. Відповідно до ч.с.1,2 ст.132 КАС України витрати на професійну правничу допомогу відносяться до судових витрат.
Доводи позивача про протиправне зменшення судом першої інстанції витрат на правову допомогу, без наявності клопотання відповідача про зменшення таких витрат, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки судом першої інстанції визначено суму, яка підлягає стягненню виходячи з часткового задоволення позову.
Доводи відповідача про відсутність підстав для стягнення на користь позивача витрат в сумі 2000 грн з огляду на не зазначення у п. 3.1. договору розміру витрат за роботу з питання стягнення індексації грошового забезпечення колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки п. 1.2 договору передбачає представництво адвокатом інтересів позивача, зокрема, у справах щодо стягнення індексації грошового забезпечення. При цьому, в акті виконаних робіт зазначено детальний розрахунок суми, яка підлягає сплаті позивачем.
Доводи апеляційної скарги щодо не зазначення дати договору у прибутковому ордері колегія суддів відхиляє, оскільки  певні недоліки під час складання документів не свідчать про невиконання адвокатом послуг з надання правової допомоги.
Відповідно до ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Відповідно до ст. 316 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
На підставі викладеного, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційних скарг спростовані наведеними вище обставинами та нормативно - правовим обґрунтуванням, у зв`язку з чим підстав для скасування рішення суду першої інстанції не вбачається.
Керуючись ст.ст. 311, 315, 316, 321, 325  Кодексу адміністративного судочинства України, суд, - 
ПОСТАНОВИВ:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 , Військової частини   НОМЕР_1 - залишити без задоволення.
Рішення  Харківського окружного адміністративного суду від 18.11.2020 по справі № 520/12566/2020 - залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя 		В.Б. Русанова 	
Судді	   	С.П. Жигилій    Т.С. Перцова