П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

___________________________________________________________________________________

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

14 січня 2021 р.	м.Одеса	Справа № 420/4099/20	
Головуючий в 1 інстанції: Танцюра К.О.

     П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
     судді-доповідача Стас Л.В..
     суддів: Турецької І.О., Шеметенко Л.П.,
     
     розглянувши у письмовому провадженні апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 28 вересня 2020 року по справі за позовом Військової частини НОМЕР_1 до ОСОБА_1 про стягнення шкоди 

ВСТАНОВИВ: 
   Військова частина НОМЕР_1 звернулась до Одеського окружного адміністративного суду із позовом до ОСОБА_1 про стягнення на користь військової частини НОМЕР_1 заподіяної майнової шкоди  у розмірі 52866,05грн. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначав, що відповідно до звіту про результати внутрішнього фінансового аудиту та аудиту відповідності окремих питань фінансово-господарської діяльності військової частини НОМЕР_1 за період з 01 січня 2015 року по 01 грудня 2016 року №234/3/7/35аз від 15 травня 2017 року Південного територіального управління внутрішнього аудиту Департаменту внутрішнього аудиту, в ході проведення внутрішнього фінансового аудиту було встановлено, що своєю протиправно поведінкою у зв`язку з неналежним виконанням службових обов`язків, колишній командир військової частини НОМЕР_1 підполковник ОСОБА_1 завдав шкоди державі на суму 52866,05грн.
  Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 28 вересня 2020 року – в задоволенні позову – відмовлено. 
  Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 04 серпня 2020 року – поновлено Військовій частині НОМЕР_1 строк звернення до суду з даним позовом та відмовлено в задоволенні клопотання представника відповідача про залишення цього позову без розгляду у зв`язку з пропуском позивачем строку звернення до суду. 
   В апеляційній скарзі, Військова частина НОМЕР_1 , посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду від 28 вересня 2020 року – скасувати, прийняти нове – про задоволення позову. Позивачем наводяться доводи, аналогічні тим, які містяться в позовній заяві та були предметом розгляду судом першої інстанції. 
  У відзиві на апеляційну скаргу, відповідач послався на доводи, які узгоджуються з висновками, викладеними в рішенні суду першої інстанції.

  Колегія суддів, заслухавши доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких мотивів. 

   Розглянувши справу по суті, суд першої інстанції вважав поважними причини пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду з даним позовом, виходячи з положень ст. 257 Цивільного кодексу України, якими встановлено, що позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. 

  Колегія суддів не погоджується з такими висновками суду з огляду на таке. 

  Як вбачається з матеріалів справи, наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 15.11.2019р. №215«Про результати службового розслідування за фактом нестачі автомобільного майна на суму 52866,05грн., яка була виявлена під час проведення аудиту у військової  частини НОМЕР_1 у 2017 році», було встановлено, що колишній командир військової частини підполковник ОСОБА_1 порушив вимоги діючого законодавства, що призвело до нестачі військового майна на суму 52 866,05 грн. 

  Позивач, посилаючись на положення ч.2 ст.5 Закону України «Про матеріальну відповідальність військовослужбовців та прирівняних до них осіб за шкоду, завдану державі» від 03 жовтня 2019 року  № 160-IX, звернувся з позовом до ОСОБА_1 , який перебував на посаді командира військової частини НОМЕР_1 у період з 05.06.2014р. по 30.06.2016р., про стягнення на користь військової частини НОМЕР_1 заподіяної  майнової шкоди у розмірі 52 866,05грн. 
  Відповідно до ч. 1 ст. 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.
  Згідно з абзацом 1 частини другої ст. 122 Кодексу адміністративного судочинства України, для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
  Абзацом 2 частини другої ст. 122 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що для звернення до адміністративного суду суб`єкта владних повноважень встановлюється тримісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня виникнення підстав, що дають суб`єкту владних повноважень право на пред`явлення визначених законом вимог. Цим Кодексом та іншими законами можуть також встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду суб`єкта владних повноважень.
  При цьому, частиною 1 статті 121 КАС України визначено, що суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.
  Поважними причинами визнаються лише такі обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення процесуальних дій та підтверджені належними доказами.
  З урахуванням наведеного, для вирішення питання про правильність визначення судом дотримання строку звернення до суду за захистом прав, свобод та інтересів особи, слід з`ясувати коли розпочався перебіг цього строку, чи дотримано позивачем строк звернення до суду, чи є підстави для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними.
  Предметом спірних правовідносин в даному випадку є стягнення з ОСОБА_1 на користь військової частини НОМЕР_1 матеріальної шкоди.
  Так, позивач вважав, що позовна заява подана в строк, визначений спеціальними нормами, а саме ст.257 ЦПК України, п. 31 Положення про матеріальну відповідальність військовослужбовців за шкоду, заподіяну державі, затвердженого Постановою Верховної Ради України від 23 червня 1995 року №243/95-ВР (далі - Положення) та ст. 4 Закону України "Про матеріальну відповідальність військовослужбовців та прирівняних до них осіб за шкоду, завдану державі" від 03 жовтня 2019 року № 160-IX (далі - Закон № 160-IX) - три роки.
 Згідно п. 5 Положення час, протягом якого винного військовослужбовця і призваного на збори військовозобов`язаного може бути притягнуто до матеріальної відповідальності, не може перевищувати строків позовної давності, встановлених чинним законодавством.
  Відповідно до п. 31 Положення, у разі звільнення у запас або у відставку чи вибуття із військової частини винної особи (винних осіб) до прийняття рішення про стягнення з неї заподіяної шкоди, командир (начальник) військової частини у порядку, встановленому чинним законодавством, подає цивільний позов до суду на суму заподіяної цією особою шкоди.
  Згідно ст. 4 Закону № 160-IX (який набув чинності з 31.10.2019 р.), особа може бути притягнута до матеріальної відповідальності протягом трьох років з дня виявлення завданої шкоди.
  Однак, колегія суддів вважає, що зазначеними вище положеннями встановлено строк, протягом якого винна особа може бути притягнута до матеріальної відповідальності, а не строк, протягом якого особа може звернутися до суду про стягнення матеріальної шкоди, що є різними поняттями та регулюється різними нормами матеріального та процесуального права відповідно.
  Водночас, згідно ч. 5 статті 122 КАС України для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.
  Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 22 січня 2020 у справі № 813/1045/18 сформовано висновок про те, що у випадку зобов`язання особи, яка перебуває на посаді державної/публічної служби, відшкодувати шкоду або збитки, завдані внаслідок виконання нею службових/посадових обов`язків, перед судом обов`язково постане питання не лише встановлення обсягу завданої шкоди/збитків, а й оцінки правомірності дій такої особи. Водночас у рамках цивільного процесу суд не може досліджувати та встановлювати правомірність дій, рішень чи бездіяльності службовця або посадовця, оскільки така можливість передбачена лише в адміністративному процесі в силу приписів статті 19 Кодексу адміністративного судочинства України, якою охоплюється питання прийняття на публічну службу, її проходження та звільнення. Указані спори підлягають вирішенню в порядку адміністративного судочинства як такі, що пов`язані з питаннями реалізації правового статусу особи, яка перебуває на посаді публічної служби, від моменту її прийняття на посаду і до звільнення з публічної служби, зокрема, й питаннями відповідальності за рішення, дії чи бездіяльність на відповідній посаді, що призвели до завдання шкоди/збитків, навіть якщо притягнення її до відповідальності шляхом подання відповідного позову про стягнення такої шкоди/збитків відбувається після її звільнення з державної служби. Ураховуючи наведене, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що спір у цій справі щодо відшкодування державі в особі військової частини НОМЕР_2 шкоди, завданої військовослужбовцем шляхом втрати майна під час здійснення ним повноважень, пов`язаних з проходженням військової (публічної) служби, є публічно-правовим і належить до юрисдикції адміністративних судів.
  Таким чином, розглядувана справа є публічним спором, а отже підпадає під регулювання Кодексу адміністративного судочинства України, в ч. 5 статті 122 якого, як вказано вище, визначено, що для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.
  Посилання позивача на статтю 257 ЦК України, відповідно до якої загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки, в даному випадку є некоректним, оскільки процесуальні питання спірних правовідносин мають регулюватися КАС України.
  Судом першої інстанції вірно встановлено, що порушення ОСОБА_1 вимог законодавства, які призвели до нестачі майна, встановлено актом службового розслідування № 26 від 08.11.2019 р. 
  Натомість, до суду першої інстанції позивач звернувся лише у травні 2020 року, тобто з пропуском строку, встановленого для звернення до адміністративного суду з позовом.
  Посилання позивача на положення ст. 257 Цивільного кодексу України, згідно яких загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки, колегія суддів відхиляє, оскільки при вирішенні публічно-правових спорів застосовуються, визначені КАС України строки звернення до суду.
  Водночас, обов`язок доведення обставин, з якими сторона пов`язує поважність причин пропуску строків звернення до суду, покладається на особу, яка звернулась до суду.
  Разом з тим, матеріали справи не містять доказів про поважність причин пропуску строку на звернення з даним позовом.
  Позивачем не наведено жодних обґрунтованих пояснень неможливості своєчасно подати позовну заяву, не зазначено обставин, які пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного звернення до суду.
  Отже, позивачем пропущено строк звернення до суду, встановлений статтею 122 КАС України, та не зазначено наявності поважних причин, які могли б бути підставою для його поновлення.
  Враховуючи викладене, колегія суддів вважаючи, що позивач будучи обізнаним про можливе порушення своїх прав чи інтересів, у встановлений строк звернення до суду не звернувся, доказів обставин, які були об`єктивно непереборними, не залежали від волевиявлення позивача та пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного звернення до суду, не надав.
  Натомість колегія суддів звертає увагу, що законодавче обмеження строку протягом якого особа може звернутися до суду, обумовлено специфікою спорів, які розглядаються в порядку адміністративного судочинства, а запровадження таких строків обумовлене досягненням юридичної визначеності у публічно-правових відносинах.
  Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними. Після спливу таких строків відносини вважаються стабільними.
  Встановлення процесуальних строків законом передбачено з метою дисциплінування учасників адміністративного судочинства та своєчасного виконання ними передбачених КАС України певних процесуальних дій. Інститут строків в адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, а також стимулює учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними; після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.
  Пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлює, що кожен має право на розгляд його справи судом.
  Практика Європейського суду з прав людини також свідчить про те, що право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків на звернення до суду за захистом порушених прав (справа "Стаббігс на інші проти Великобританії", справа "Девеер проти Бельгії").
  Як зазначено у Рішенні Європейського Суду з прав людини у справі "Креуз проти Польщі" 19 червня 2001 року (Kreuz v. Poland) (заява N 28249/95), "Право на суд" не є абсолютним. Воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави. Гарантуючи сторонам право доступу до суду для визначення їхніх "цивільних прав та обов`язків", пункт 1 статті 6 Конвенції залишає державі вільний вибір засобів, що використовуватимуться для досягнення цієї мети.
  В питаннях, пов`язаних із застосуванням строків давності, Європейський суд з прав людини висловив свою позицію, зокрема, в справі "Олександр Волков проти України" (Заява N 21722/11 остаточне рішення від 27 травня 2013 року, §137), вказавши, що "… строки давності слугують кільком важливим цілям, а саме: забезпеченню юридичної визначеності та остаточності, захисту потенційних відповідачів від не заявлених вчасно вимог, яким може бути важко протистояти, та запобігти будь-якій несправедливості, яка могла б виникнути, якби від судів вимагалося виносити рішення щодо подій, що мали місце у віддаленому минулому, на підставі доказів, які через сплив часу стали ненадійними та неповними ... Строки давності є загальною рисою національних правових систем договірних держав щодо кримінальних, дисциплінарних та інших порушень."
  Таким чином право особи на звернення до суду не є необмеженим.
  З урахуванням наведеного, колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що наведені позивачем причини пропуску строку звернення до суду є поважними.
  Згідно п. 8 ч. 1 ст. 240 КАС України, суд своєю ухвалою залишає позов без розгляду, з підстав, визначених частинами третьою та четвертою стаття 123 цього Кодексу. 
  Судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню повністю або частково в апеляційному порядку і позовна заява залишається без розгляду або провадження у справі закривається у відповідній частині з підстав, встановлених відповідно статтями 238, 240 цього Кодексу ( ч. 1 ст. 319 КАС України). 
   Відповідно до ст. ст. 242 КАС України КАС України судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обгрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених такими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
   Відповідно до ст. 315 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення, суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і у відповідній частині закрити провадження у справі повністю або частково або залишити позовну заяву без розгляду повністю або частково.
  Керуючись ст.ст. 308, 311, 315, 319, 321, 325 КАС України, суд – 
ПОСТАНОВИВ: 

  Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 – задовольнити частково. 

  Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 28 вересня 2020 року по справі за позовом Військової частини НОМЕР_1 до ОСОБА_1 про стягнення шкоди – скасувати. 

  Прийняти нову постанову, якою позов Військової частини НОМЕР_1 – залишити без розгляду. 

  Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. 

Дата складення повного судового рішення 14.01.2021р. 

Головуючий суддя 	 	Стас Л.В.	
Судді	    	Шеметенко Л.П.    Турецька І.О.