Справа № 168/350/20 	Головуючий у 1 інстанції: Назарук О. В. 	
Провадження № 22-ц/802/139/21  Категорія: 39 	  Доповідач: Здрилюк  О. І.	

ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
       
03 лютого 2021 року                                                  місто Луцьк
               
Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - судді Здрилюк О.І.,
суддів - Бовчалюк З.А., Матвійчук Л.В.,
секретар судового засідання – Концевич Я.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Альфа-Банк» про визнання кредитного договору частково недійсним, за апеляційною скаргою відповідача – Акціонерного товариства «Альфа-Банк» на рішення Старовижівського районного суду Волинської області від 23 жовтня 2020 року,  
                                          В С Т А Н О В И В :
У травні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду із зазначеним позовом, який мотивує тим, що 16 травня 2018 року між ним та ПАТ «Альфа-Банк» (далі – банк) укладено угоду про надання кредиту №501026739, згідно умов якої банк надав йому споживчий кредит у сумі 300000 грн. із процентною ставкою 13,99% річних строком на 48 місяців. 
У п.1 акцепту пропозиції на укладення цієї угоди передбачено, що під час користування кредитом банк надає позичальнику послуги з розрахунково-касового обслуговування у порядку та на умовах, що визначені цим пунктом та договором, зі сплатою за обслуговування кредиту 1,25% від суми кредиту, зазначеної в цьому акцепті без ПДВ.
З графіку платежів та розрахунку сукупної вартості споживчого кредиту і реальної процентної ставки (з урахуванням вартості усіх супутніх послуг) вбачається, що за період з 16.05.2018 по 16.05.2022 він зобов`язаний сплатити відповідачу 180000 грн. за розрахунково-касове обслуговування шляхом щомісячної сплати на користь банку по 3750 грн..
За період з 16.05.2018 по 14.05.2020 він уже сплатив банку 67500 грн. комісії за розрахунково-касове обслуговування кредиту.
Відповідач, встановивши у кредитному договорі сплату щомісячної комісії за обслуговування кредиту, не зазначив, які саме послуги за вказану комісію надаються. При цьому відповідач нараховував, а він сплатив комісію за послуги, що супроводжують кредит, а саме за обслуговування кредиту банком, що є незаконним та не відповідає вимогам справедливості і суперечить ч.1 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів». Крім того, нарахована банком до сплати сума за таке обслуговування майже дорівнює половині суми, яку він отримав у кредит.
Обґрунтовуючи вимоги ст.ст. 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів», просив:
- визнати недійсною з моменту укладення угоди про надання кредиту №501026739 від 16.05.2018 умову, якою передбачено, що за обслуговування кредиту банком позичальник сплачує плату за обслуговування кредитної заборгованості щомісячно в терміни та у розмірах, визначених згідно графіку щомісячних платежів за кредитним договором; 
- зобов`язати відповідача здійснити перерахунок здійснених ним з часу укладення кредитного договору платежів, зарахувавши сплачену ним комісію у розмірі 67500 грн. в рахунок інших передбачених договором обов`язкових платежів.
Рішенням Старовижівського районного суду Волинської області від 23 жовтня 2020 року позов задоволено.
Визнано недійсною з моменту укладення договору умову Кредитного договору №501026739 від 16 травня 2018 року, укладеного між ОСОБА_1 та ПАТ «Альфа-Банк», за якою передбачено, що позичальник сплачує банку плату за розрахунково-касове обслуговування кредитної заборгованості щомісячно в терміни та в розмірах, визначених згідно графіку щомісячних платежів за кредитним договором, а саме: в розмірі 3750,00 грн. щомісячно, а всього 180000 грн..
Зобов`язано відповідача АТ «Альфа-Банк» здійснити перерахунок здійснених з часу укладення кредитного договору №501026739 від 16 травня 2018 року позивачем ОСОБА_1 платежів, зарахувавши сплачену позивачем комісію за розрахунково-касове обслуговування кредиту в сумі 180000 грн. в рахунок інших обов`язкових платежів (зі сплати заборгованості по тілу кредиту та процентах), що передбачені умовами кредитного договору №501026739.
Стягнуто із АТ «Альфа-Банк» в дохід держави 2102 грн. судового збору.
В апеляційній скарзі відповідач – Акціонерне товариство «Альфа Банк», посилаючись на неповне з`ясування судом обставин справи та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати це рішення і ухвалити нове – про відмову в позові.
Відзив на апеляційну скаргу позивач не подавав.
Будучи належним чином повідомлені про день та годину розгляду справи, учасники справи у судове засідання не з`явилися і їх неявка відповідно до вимог ч.2 ст.372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи. 
Відповідно до вимог ч.5 ст.130 ЦПК України позивач повідомлений через свого представника – адвоката Давидова О.В., право якого на представництво інтересів позивача у Волинському апеляційному суді підтверджується виданим 21.09.2020 на підставі договору про надання правової допомоги б/н від 21.09.2020 ордером серії ВЛ №000,080402 (а.с.34).
Згідно з ч.5 ст.268, ст.381 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
Дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість рішення суду, апеляційний суд доходить висновку про необхідність задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду з таких підстав.
Задовольняючи позов, суд першої інстанції дійшов висновку, що умова у кредитному договорі про сплату щомісячної комісії за обслуговування кредиту – розрахунково-касове обслуговування кредитної заборгованості – є незаконною, не відповідає вимогам справедливості та суперечить ч.1 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів». Зазначене положення договору про споживчий кредит є несправедливим і це є підставою для визнання його недійсним і, як наслідок, відповідач зобов`язаний здійснити перерахунок платежів, внесених позивачем з часу укладення кредитного договору.
Проте, до таких висновків суд дійшов помилково, з неправильним застосуванням норм матеріального права.
Судом встановлено, що 16 травня 2018 року між ОСОБА_1 та Публічним акціонерним товариством «Альфа-Банк» укладено угоду про надання кредиту №501026739, відповідно до умов якої банк надав позичальнику на власні потреби кредит в сумі 300000 грн. строком на 48 місяців з процентною ставкою 13,99 % річних, а позичальник зобов`язався повернути кредит на умовах, визначених кредитним договором. Невід`ємними частинами договору є Акцепт пропозиції на укладення угоди про надання кредиту №501026739 від 16.05.2018 та Додаток № 1 до угоди (а.с.9-10).
Умовами пункту 1 Акцепту визначено, що під час користування кредитом банк надає позичальнику послуги з розрахунково-касового обслуговування, за які встановлюється комісійна винагорода для банку, а саме: за обслуговування кредиту 1,25% від суми кредиту, зазначеної в цьому Акцепті без ПДВ. Комісійна винагорода за переказ коштів та приймання готівки на рахунки в банку сплачується згідно діючих Тарифів банку. Тарифи банку є невід`ємною частиною договору та вказані на сайті банку (а.с.9).
У пункті 4 Акцепту зазначено, що позичальник перед укладенням угоди у письмовій формі ознайомлений зі всією інформацією, необхідною для прийняття усвідомленого рішення щодо отримання кредиту; з нормами Закону України «Про споживче кредитування» та нормативними актами НБУ. У Додатку №1 визначаються детально складові загальної вартості кредиту; графік платежів з поверненням кредиту та сплати відсотків за його користування, суми комісійної винагороди та інші платежі за угодою (а.с.9).
У Додатку №1 до кредитного договору визначено порядок повернення кредиту, кількість та розмір платежів, періодичність внесення. Зокрема, визначено, що за період дії договору позичальник, крім щомісячної суми погашення кредиту та процентів за користування кредитом, повинен сплатити банку платежі за розрахунково-касове обслуговування у розмірі 180000 грн. – по 3750 грн. щомісяця. Підпис позичальника на цьому договорі свідчить про отримання ним всієї інформації про умови кредитування (а.с.10).
Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Статтею 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Відповідно до частини першої статті 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Відповідно до положень частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
Частинами першою, третьою статті 203 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.
Згідно із частиною другою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування».
За змістом статті 1 Закону України «Про споживче кредитування» (тут і далі – у редакції на дату укладення договору) договір про споживчий кредит – вид кредитного договору, за яким кредитодавець зобов`язується надати споживчий кредит у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач (позичальник) зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом на умовах, встановлених договором; загальні витрати за споживчим кредитом – витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця та кредитного посередника (за наявності), для отримання, обслуговування і повернення кредиту; споживчий кредит (кредит) – грошові кошти, що надаються споживачу (позичальникові) на придбання товарів (робіт, послуг) для задоволення потреб, не пов`язаних з підприємницькою, незалежною професійною діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.
Для цілей обчислення реальної річної процентної ставки визначаються загальні витрати за споживчим кредитом. До загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця (у тому числі за ведення рахунків), які сплачуються споживачем, пов`язані з отриманням, обслуговуванням та поверненням кредиту, розраховані на дату укладення договору про споживчий кредит, які є обов`язковими для укладення договору про споживчий кредит, а також за послуги кредитного посередника (за наявності). У разі якщо витрати на додаткові чи супутні послуги кредитодавця, отримання яких є обов`язковим для укладення договору про споживчий кредит, або кредитного посередника (за наявності) не були включені до загальних витрат за споживчим кредитом, платежі за ці послуги не підлягають сплаті споживачем. Платежі за додаткові та супутні послуги третіх осіб, пов`язані з договором про споживчий кредит, не включаються до загальних витрат за споживчим кредитом. Якщо укладення договору про надання додаткових чи супутніх послуг третіми особами є обов`язковим для отримання кредиту або для отримання кредиту на умовах, що пропонуються кредитодавцем, споживач має бути прямо проінформований про це у письмовій формі (частина друга статті 8 Закону України «Про споживче кредитування»).
Згідно з частинами першою та другою статті 12 Закону України «Про споживче кредитування» у договорі про споживчий кредит зазначаються: 1) найменування та місцезнаходження кредитодавця та кредитного посередника (за наявності), прізвище, ім`я, по батькові та місце проживання споживача (позичальника); 2) тип кредиту (кредит, кредитна лінія, кредитування рахунку тощо), мета отримання кредиту; 3) загальний розмір наданого кредиту; 4) порядок та умови надання кредиту; 5) строк, на який надається кредит; 6) необхідність укладення договорів щодо додаткових чи супутніх послуг третіх осіб, пов`язаних з отриманням, обслуговуванням та поверненням кредиту (за наявності); 7) види забезпечення наданого кредиту (якщо кредит надається за умови отримання забезпечення); 8) процентна ставка за кредитом, її тип (фіксована чи змінювана), порядок її обчислення, у тому числі порядок зміни, та сплати процентів; 9) реальна річна процентна ставка та загальна вартість кредиту для споживача на дату укладення договору про споживчий кредит. Усі припущення, використані для обчислення такої ставки, повинні бути зазначені; 10) порядок повернення кредиту та сплати процентів за користування споживчим кредитом, включно із кількістю платежів, їх розміром та періодичністю внесення, у вигляді графіка платежів (у разі кредитування у вигляді кредитування рахунку, кредитної лінії графік платежів може не надаватися); 11) інформація про наслідки прострочення виконання зобов`язань зі сплати платежів, у тому числі розмір неустойки, процентної ставки, інших платежів, які застосовуються чи стягуються при невиконанні зобов`язання за договором про споживчий кредит; 12) порядок та умови відмови від надання та одержання кредиту; 13) порядок дострокового повернення кредиту; 14) відповідальність сторін за порушення умов договору. У договорі про споживчий кредит можуть бути зазначені інші умови, визначені законом та за домовленістю сторін.
Статтями 2, 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність» передбачена така форма витрат, як плата за обслуговування кредиту, яка визначається кожним банком (фінансовою установою) індивідуально та затверджується внутрішніми актами.
Постановою Національного банку України від 08 червня 2017 року №49 затвердженні Правила розрахунку банками України загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит (далі – Правила), які розроблено відповідно до Законів України «Про банки і банківську діяльність» «Про національний банк України», «Про споживче кредитування», встановлюють порядок та методику розрахунку загальної вартості кредиту для споживача.
Згідно з пунктами 8, 9 Правил банк має право обчислювати загальні витрати за споживчим кредитом, базуючись на припущенні, що платежі за послуги банку залишатимуться незмінними та застосовуватимуться протягом строку дії договору про споживчий кредит, якщо договір про споживчий кредит містить умови, що дозволяють зміну процентної ставки та/або інших платежів за послуги банку, включених до загальних витрат за споживчим кредитом, і така зміна не може бути визначена на момент обчислення загальної вартості кредиту та реальної річної процентної ставки. Банк зазначає реальну річну процентну ставку та загальну вартість кредиту за рядком «Усього» у колонках 9 і 10 (відповідно) форми, наведеної в додатку 2 до цих Правил.
Відповідно до частин першої, другої, п`ятої, сьомої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які с несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким із моменту укладення договору.
Обравши спосіб захисту своїх прав шляхом часткового визнання кредитного договору недійсним з підстав передбачених статтею 18 Закону України «Про захист прав споживачів» позивач зобов`язаний довести правову та фактичну підстави своїх позовних вимог.
Позивач вважає, що встановлена у кредитному договорі умова про сплату щомісячної комісії за обслуговування кредиту банком є незаконною, не відповідає вимогам справедливості і суперечить ч.1 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів». Також не зазначено, які саме послуги за вказану комісію надаються (а.с.1-4).
Однак, зазначена вимога спростовується частиною 2 статті 8 Закону України «Про споживче кредитування», відповідно до вимог якої до загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця (у тому числі за ведення рахунків), які сплачуються споживачем, пов`язані з отриманням, обслуговуванням та поверненням кредиту, розраховані на дату укладення договору про споживчий кредит, які є обов`язковими для укладення договору про споживчий кредит; статтями 2, 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність», якими передбачена така форма витрат, як плата за обслуговування кредиту, яка визначається кожним банком (фінансовою установою) індивідуально та затверджується внутрішніми актами, Постановою Національного банку України від 08 червня 2017 року №49, якою затвердженно Правила розрахунку банками України загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит, які розроблено відповідно до Законів України «Про банки і банківську діяльність» «Про національний банк України», «Про споживче кредитування» і встановлюють порядок та методику розрахунку загальної вартості кредиту для споживача.
Крім того, у п.1 Акцепта зазначено, що комісійна винагорода сплачується банку за переказ коштів та приймання готівки (а.с.9).
Задовольняючи позов, суд першої інстанції неправильно застосував положення статей 203, 215 ЦК України, Закону України «Про захист прав споживачів», Закону України «Про споживче кредитування», при цьому не урахував, що згідно із частиною другою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування».
Матеріали справи, норми законодавства та встановлені судом обставини не дають підстав вважати, що дії відповідача при укладанні спірного кредитного договору суперечили волевиявленню позивача та вимогам закону. Тобто, заявлені у позовній заяві підстави не знайшли свого підтвердження.
Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
Ураховуючи, що між сторонами було досягнуто згоди за істотними умовами спірного кредитного договору, такий правочин, згідно з вимогами статті 204 ЦК України, створює презумпцію правомірності правочину, у зв`язку з чим цей договір, згідно зі статтею 629 ЦК України є обов`язковим для виконання сторонами, а зобов`язання за ним, відповідно до приписів статті 526 ЦК України, мають виконуватися належним чином відповідно до закону та умов договору.
Посилання позивача у позовній заяві та суду першої інстанції в оскаржуваному рішенні суду на постанову Верховного Суду від 27.12.2018 у справі №695/3474/17, у якій зроблено правові висновки щодо застосування норм права в аналогічних правовідносинах – відхиляються апеляційним судом, оскільки правовідносини у зазначеній справі не є аналогічними. У справі зроблено висновки щодо застосування норм права станом на 29.09.2016  – дату укладення договору у тій справі, станом на яку Закон України «Про банки і банківську діяльність» був в іншій редакції та не було прийнято Закону України «Про споживче кредитування» і постанови Національного банку України від 08.06.2017 №49, якою затвердженні Правила розрахунку банками України загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит, які розроблено відповідно до Законів України «Про банки і банківську діяльність», «Про національний банк України», «Про споживче кредитування».
До спірних правовідносин у цій справі підлягає застосуванню правова позиція, висловлена Верховним Судом у постанові від 26.12.2019 у справі №467/555/19.
Відповідно до статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення або змінити рішення.
Згідно зі ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Оскільки висновки суду першої інстанції про задоволення позову зроблені з неправильним застосуванням норм матеріального права, то згідно зі статтею 376 ЦПК України це є підставою для скасування рішення суду і ухвалення нового судового рішення.
Відповідно до вимог ч.6 ст.141 ЦПК України, сплачений відповідачем за подання апеляційної скарги судовий збір підлягає компенсації йому за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Керуючись ст.ст.268 ч.5, 367, 374, 376, 381, 382, 384 ЦПК України, суд
                                         П О С Т А Н О В И В :
Апеляційну скаргу відповідача – Акціонерного товариства «Альфа-Банк»  задовольнити.
Рішення Старовижівського районного суду Волинської області від 23 жовтня 2020 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.
В позові ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Альфа-Банк» про визнання кредитного договору частково недійсним – відмовити.
Сплачений за подання апеляційної скарги судовий збір у розмірі 3153 (три тисячі сто п`ятдесят три) гривні компенсувати Акціонерному товариству «Альфа-Банк» за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.   

Головуючий – суддя  

Судді