ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД      
вул. Шолуденка, буд. 1, літера А, м. Київ, 04116, (044) 230-06-58 inbox@anec.court.gov.ua 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"26" січня 2021 р.           Справа№ 911/1375/20
Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючого:           Суліма  В.В.
суддів:            Коротун О.М. 
          Зубець  Л.П. 
 
при секретарі судового засідання : Кубей В.І. 
за участю представників сторін: 
від позивача: не прибув;
від відповідача: не прибув,
розглянувши апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України"
на рішення Господарського суду Київської області від 09.09.2020 року (повний текст складено 22.09.2020 року)
у справі № 911/1375/20 (суддя: Ейвазова А.Р.)
за позовом Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України"
до Комунального підприємства "Вишнівськтепломережа"
про стягнення 1 101 235,78 грн

                                                      ВСТАНОВИВ: 

          Акціонерне товариство "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" (далі - позивач) звернулось до Господарського суду Київської області з позовом до Комунального підприємства "Вишнівськтеплоенерго" Вишневої міської ради Києво-Святошинського району Київської області (далі - відповідач) про стягнення з відповідача на користь позивача 772  738,10 грн пені,  127  039,62 грн  3 % річних   та  201  458,06 грн втрат від інфляції  в сумі  (з урахуванням заяви про зменшення позовних вимог).
          Позовні вимоги мотивовані порушенням  відповідачем зобов`язань за договором №1701/1617-ТЕ-17 від 05.10.2016 року в частині оплати природного газу, переданого у жовтні-грудні 2016 року, січні-вересні 2017 року у встановлений договором строк.
30.07.2020 року від відповідача надійшла заява про зменшення розміру пені до 90%.
          Рішенням Господарського суду Київської області від 09.09.2020 року позов задоволено частково. Стягнуто з Комунального підприємства "Вишнівськтепломережа" Вишневої міської ради Києво-Святошинського району Київської області на користь Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" 201458,06 грн втрат від інфляції, 127 039,62 грн - 3% річних, 386 369,05 грн пені, а також 16  518,54грн в рахунок часткового відшкодування судових витрат по оплаті позову у відповідній частині судовим збором. У задоволенні позову в частині стягнення 386369,05 грн пені відмовлено.
          Не погодившись з прийнятим рішенням, Публічне акціонерне товариство "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України",  звернулось до суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду  Київської області від 09.09.2020 року у даній справі в частині зменшення пені на 386    369,05 грн та прийняти в цій частині нове рішення про стягнення 386 369,05 грн. Судові витрати покласти на відповідача.
          Апеляційна скарга мотивована тим, що Господарський суд Київської області, визнав обставини встановленими, які є недоведеними і мають значення для справи, неправильно застосував норми процесуального та матеріального права, зокрема ст. 233 Господарського кодексу України та ч. 1 ст. 625 Цивільного кодексу України.
          Так, скаржник вказав, що  боржник не звільняється від  відповідальності  за неможливість виконання  ним грошового зобов`язання.  
          Крім того, скаржник вказав що погодивши умови договору, зокрема п. 6.2 відповідач взяв на себе зобов`язання виконувати зобов`язання в частині оплати вартості використаного  природного газу грошовими коштами, навіть у разі відсутності коштів на рахунках зі спеціальним режимом  використання, шляхом перерахування будь-яких коштів із будь-яких рахунків відповідача. 
          При цьому, скаржник зазначив, що станом на 19.05.2020 року року сумарна прострочена заборгованість підприємств ТКЕ, ТЕЦ  перед позивачем була близько 46,7 млрд грн. Сумарна прострочена заборгованість перед позивачем  підприємств ТКЕ (в тому числі і відповідача) та ТЕЦ за  природний газ, використаний для  виробництва теплової енергії, складає близько 38,8 млрд грн, з них за 2020 рік - 7,9 млрд грн.
          Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 22.10.2020 року справу № 911/1375/20 передано для розгляду колегії суддів у складі: головуючий суддя - Сулім В.В., судді: Гаврилюк О.М., Майданевич А.Г.
          На стадії відкриття апеляційного провадження суддею Майданевичем А.Г., заявлено самовідвід від розгляду справи №911/1375/20 з метою недопущення сумнівів в неупередженості, які можуть виникнути в зв`язку з тим, що близький родич судді працює в Акціонерному товаристві "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України". 
          Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 27.10.2020 заяву про самовідвід судді Майданевича А.Г. у розгляді апеляційної скарги Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" задоволено. Матеріали справи № 911/1375/20 передано для здійснення повторного автоматизованого розподілу та визначення іншого складу суддів відповідно до ст.32 Господарського процесуального кодексу України.
          Згідно з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючий суддя - Сулім В.В., суддів  Коротун О.М., Гаврилюк О.М.
          Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 16.11.2020 року апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" на рішення Господарського суду Київської області від 09.09.2020 у справі № 911/1375/20 залишено без руху.
          Апелянтом протягом десяти днів з дня вручення ухвали про залишення апеляційної скарги без руху було усунено недоліки та подано до суду апеляційної інстанції докази сплати судового збору у встановленому розмірі згідно з чинним законодавством.
          Відтак, скаржником усунено недоліки поданої апеляційної скарги.
          Витягом з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 08.12.2020 року, у зв`язку з перебуванням судді Гаврилюка О.М., на лікарняному, було сформовано для розгляду апеляційної скарги у справі № 911/1375/20  нову колегію суддів у складі: головуючого судді: Суліма В.В., суддів: Коротун О.М., Зубець Л.П.
          Північний апеляційний господарський суд прийняв апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" на рішення Господарського суду Київської області від 09.09.2020 у справі № 911/1375/20 у складі: головуючого судді: Суліма В.В., суддів: Коротун О.М., Зубець Л.П. до провадження.            Відкрив апеляційне провадження за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" на рішення Господарського суду Київської області від 09.09.2020 року у справі № 911/1375/20 своєю ухвалою від 08.12.2020 року.            
           11.01.2021 року через відділ забезпечення документообігу суду та моніторингу виконання документів  від представника відповідача  до суду надійшов відзив на апеляційну скаргу  в якому відповідач просив відмовити в задоволенні апеляційних вимог позивача, викладених у апеляційній скарзі, а рішення Господарського суду Київської області від 09.09.2020 року залишити без змін.
          Крім того, представник відповідача у відзиві на апеляційну скаргу, зокрема, зазначив, що не є доведеним наявність у позивача збитків у вигляді витрат або неотриманого доходу у зв`язку із невиконанням саме відповідачем своїх зобов`язань за договором внаслідок лише боргів відповідача. Наявність боргу у таких підприємств перед позивачем, як вірно встановлено судом першої інстанції, може свідчити лише про  фінансові результати  позивача, його майновий стан, що враховано судом при зменшенні розміру пені.   
Представники  сторін  у судове засідання 26.01.2021  року не з`явилися. Про час та місце розгляду апеляційної скарги повідомлялися належним чином, зокрема, ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 08.12.2020 року.
          Враховуючи те, що явка представників сторін судом апеляційної інстанції обов`язковою не визнавалась, а участь в засіданні суду є правом, а не обов`язком сторони, зважаючи на обмежений ч. 1 ст. 273 Господарського процесуального кодексу України строк для перегляду рішення місцевого господарського суду, Північний апеляційний господарський суд дійшов висновку про необхідність здійснення перевірки рішення  Господарського суду Київської області  в апеляційному порядку за відсутності представників сторін, які були належним чином повідомлені про час та місце судового засідання. 
          Розглянувши апеляційну скаргу, перевіривши матеріали справи, Північний апеляційний господарський суд вважає, що рішення  Господарського суду Київської області  від 09.09.2020 року підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга   Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" - без задоволення, з наступних підстав. 
          Відповідно до ст. 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. 
          Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції 05.10.2016 року між Публічним акціонерним товариством "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України"    (назва якого змінена на Акціонерне товариство "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України") (постачальник) та КП "Вишнівськтеплоенерго"  (споживач) було укладено договір №1701/1617-ТЕ-17 постачання природного газу (далі - договір), відповідно до умов якого постачальник взяв на себе зобов`язання поставити споживачу природний газ у 2016-2017 роках, а споживач - оплатити його на умовах договору.
          Відповідно до п. 1.2 договору газ, що постачається за цим договором, використовується відповідачем виключно для виробництва теплової енергії для надання послуг з опалення та постачання гарячої води населенню.
          В силу п. 2.1 договору постачальник передає відповідачу з 01.10.2016 року по 31.03.2017 року природний газ обсягом до 15 400 тис.куб.м.
          Як визначено п. 5.2 договору, ціна за 1000 куб.м складає - 5930,40 грн з ПДВ.
          Загальна сума вартості природного газу за цим договором складається із сум вартості місячних поставок природного газу (п. 5.4 договору).
          Згідно п. 6.1 договору  остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється до 25 числа (включно) місяця, наступного за місяцем поставки газу.
          При цьому, сторонами погоджено, що укладення договору про організацію взаєморозрахунків, а також підписання сторонами відповідно до постанови Кабінету Міністрів України №20 від 11.01.2005 спільних протокольних рішень, не змінює строків та умов розрахунку за вказаним договором (п.6.1 договору).
          Відповідно до розділу 12 договору останній набирає чинності з дати його підписання уповноваженими представниками сторін та скріплення їх підписів печатками, за їх наявності, і діє в частині реалізації природного газу з 01.10.2016 року по 31.03.2017 року (включно), а в частині проведення розрахунків - до їх повного здійснення. 
          До вказаного договору сторонами укладено додаткові угоди (а.с.21-24).
          Зокрема, додатковою угодою №2 від 31.03.2017 року (том. 1, а.с. 23-24) сторонами було погоджено збільшити термін постачання природного газу, а саме з 01.04.2017 року по 30.09.2017 року та визначити обсяг постачання на відповідний додатковий період у розмірі 4500тис.куб.м, а також встановити строк дії договору з 01.10.2016 року по 30.09.2017 року. Крім того, вказаною додатковою угодою сторонами погоджено про зменшення пені - з 21% до 16,4% річних.
          Як вбачається з матеріалів справи, позивач у період з жовтня 2016 року по вересень 2017 року поставив, а відповідач - прийняв природний газ на суму 77  731994,47 грн, що підтверджується актами приймання-передачі природного газу (наявні в матеріалах справи).
          Відповідач станом на 05.12.2017 року повністю розрахувався за природний газ, поставлений у відповідний період, що підтверджується  листами відповідача про зміну призначення платежу, спільними протокольними рішеннями (т.1 а.с.73-96), виписками з рахунку позивача (т.1 а.с. 58 - т.3 а.с. 204). Крім того, відповідні операції відображено в бухгалтерському обліку позивача (т.1 а.с.52-57).
          З відповідних документів вбачається, що відповідач сплатив за поставлений природний газ шляхом перерахування з рахунку коштів, а також у відповідності з спільними протокольними рішеннями, які визначили порядок взаєморозрахунків.
          При цьому, як встановлено судом першої інстанції, відповідач розрахувався за поставлений у відповідному періоді природний газ з порушенням встановленого договором строку.
          Згідно до ч.1 ст. 193 Господарського кодексу України, суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. При цьому, до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених Господарським кодексом України.
          Відповідно до  ст. 526 Цивільного кодексу України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
          Згідно ч.1 ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
          Відповідно до ч. 1 ст. 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
          Отже, як встановив суд першої інстанції, не дотримуючись строків проведення розрахунків за поставлений природний газ, відповідач допустив порушення зобов`язань.
          Посилання відповідача на здійснення оплати у відповідності з ст. 11 Закону України  "При ринок природного газу", постанови Кабінету Міністрів України №792 від 30.09.2015 "Про забезпечення проведення розрахунків за спожитий природний газ", якою затверджено Порядок відкриття (закриття) поточних рахунків із спеціальним режимом використання для зарахування коштів, що надходять за спожитий природний газ та Порядок проведення розрахунків за спожитий природний газ та постанови Кабінету Міністрів України від 18.06.2014 №217 "Про Порядок розподілу коштів, що надходять на поточні рахунки із спеціальним режимом використання для проведення розрахунків з постачальником природного газу, на якого покладено спеціальні обов`язки" (у редакціях, чинних на момент здійснення поставки газу та проведення розрахунків)  не впливають на висновок суду за висновком останнього про порушення зобов`язання з оплати з урахуванням встановлення фактів не дотримання відповідачем строку розрахунків за поставлений позивачем природний газ, встановленого договором.
          Так, аналіз положень відповідних норм дозволяє дійти висновку про те, що, не зважаючи на визначення такими нормативними актами певного механізму проведення розрахунків, який усуває теплопостачальне підприємство від розподілу коштів, сплачених споживачами за послуги з теплопостачання, однак: не обмежує відповідне підприємство виконати свої обов`язки з оплати отриманого газу за договором, укладеним з позивачем шляхом здійснення розрахунків у інший спосіб, ніж з поточних рахунків із спеціальним режимом використання; не ставлять повноту та своєчасність виконання договірних обов`язків з оплати отриманого від позивача природного газу; не змінюють строку здійснення розрахунків, який встановлено договором. 
          Відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
          Перевіривши надані позивачем розрахунки 3% річних та втрат від інфляції, додані до заяви про зменшення розміру позовних вимог, суд першої інстанції зазначив, що здійснені позивачем розрахунки є арифметично вірними.
          З огляду на викладене, суд першої інстанції задовольнив позовні вимоги в частині стягнення з відповідача на користь позивача 201458,06 грн втрат від інфляції та 127 039,62 грн  3% річних.
          Щодо позовних вимог в частині стягнення з відповідача 772  738,10 грн пені, колегія суддів відзначає наступне.
          В силу ч. ст. 216, ч. 1 ст. 218 Господарського кодексу України підставою господарсько-правової відповідальності у вигляді застосування господарських санкцій є вчинене учасником господарських відносин правопорушення у сфері господарювання; одним з видів господарських санкцій, згідно ч.2 ст.217 Господарського кодексу України, є штрафні санкції, до яких віднесені, у т.ч. штраф та пеня (ч.1 ст.230 Господарського кодексу України).
          Відповідно до ст. 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.
          В силу ч.ч. 2, 3 вказаної статті штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання; пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. 
          Згідно  ст. 343 Господарського кодексу України, платник грошових коштів сплачує на користь одержувача цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін, але не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який 
          Відповідно до п. 8.2 договору у разі невиконання покупцем п.6.1 договору, він зобов`язується сплатити постачальнику пеню у розмірі 21% річних, але не більше подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який нараховується пеня, розраховану від суми прострочення платежу за кожний день прострочення.
          Водночас, як вбачається з матеріалів справи, додатковою угодою №2 від 31.03.2018 року сторонами змінено розмір пені з 21% на 16,4% річних та вказано, що такі зміни набувають чинності з 01.04.2017 року (п.10 додаткової угоди).
          Встановлений п.8.2 договору розмір пені сторони обмежили подвійною обліковою ставкою НБУ, що відповідає положенням ст.4 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" у період, за який нарахована пеня; пеня позивачем нарахована у межах строку, встановленого ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України.
          Перевіривши наданий позивачем розрахунок пені, суд першої інстанції встановив, що він є арифметично вірним.
           Відповідно до  ч. 1  ст. 269 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а тому в цій частині спірне рішення Господарського суду Київської області від 09.09.2020 року у справі №911/1375/20 колегією суддів на предмет законності та обґрунтованості  не перевіряється.
          Що стосується заяви відповідача про зменшення розміру пені до 90 %, часткового задоволення зазначеної заяви та зменшення розміру пені з 772  738,10 грн до 386 369,05 грн та доводів апеляційної скарги, судова колегія зазначає наступне.
          Згідно з положеннями ч. 1  ст. 233 Господарського кодексу  України  у разі, якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги ступінь виконання зобов`язання боржником, майновий стан і сторін, які беруть участь у зобов`язанні, що заслуговують на увагу.
          Відповідно до ч.3  ст.551 Цивільного кодексу України  розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. Змістом вказаної норми Закону не передбачено вимог щодо обов`язкової наявності одночасно двох умов, а тому достатнім для зменшення неустойки може бути наявність лише однієї з них.
          Вирішення питання про зменшення неустойки та розмір, до якого вона підлягає зменшенню, залежить від розсуду суду. Господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення пені. При застосуванні правил про зменшення неустойки суди не мають якогось усталеного критерію для зменшення розміру неустойки, тому кожного разу потрібно оцінювати обставини та наслідки порушення зобов`язання на предмет наявності виняткових обставин на стороні боржника.
          Зі змісту  ст. 233 Господарського кодексу України  вбачається що вирішуючи питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, господарський суд повинен оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеню виконання зобов`язання боржником, причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов`язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної особи (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов`язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідки) тощо.
          При цьому зменшення розміру заявленого до стягнення пені та штрафу є правом суду.  За відсутності у законі переліку таких виняткових обставин, господарський суд оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення пені та штрафу.
          Частина 2  ст. 233 Господарського кодексу України  встановлює, що у разі якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.
          Отже, якщо порушення зобов`язання учасника господарських відносин не потягло за собою значні збитки для іншого господарюючого суб`єкта, то суд може зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.
          Відповідно до ч. 3  ст. 509 Цивільного кодексу України  загальними засадами цивільного законодавства та, водночас засадами, на яких має ґрунтуватися зобов`язання між сторонами є добросовісність, розумність і справедливість.
          Інститут зменшення неустойки судом є ефективним механізмом забезпечення балансу інтересів сторін порушеного зобов`язання.
          Із мотивувальної частини  рішення Конституційного Суду України №7-рп/2013 від 11.07.2013  року вбачається, що неустойка має на меті стимулювати боржника до виконання основного грошового зобов`язання та не повинна перетворюватись на несправедливо непомірний тягар для споживача і бути джерелом отримання невиправданих додаткових прибутків для кредитора.
          Цивільні та господарські відносини у країні ґрунтуються на засадах справедливості, добросовісності, розумності як складових елементів принципу верховенства права. Наявність у кредитора можливості стягувати із боржника надмірні грошові суми в якості неустойки спотворює її дійсне правове призначення, оскільки із засобу розумного стимулювання боржника виконувати основне зобов`язання неустойка перетворюється на несправедливо непомірний тягар для боржника та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором (Постанова Верховного Суду від 21.10.2019 року по справі №910/1005/19).
          Приймаючи до уваги вищевикладене, колегія суддів вважає, що ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції відповідно до конкретних обставин справи зробив правильний висновок про можливість зменшення нарахованої позивачем пені на підставі ч. 3  ст. 551 Цивільного кодексу України,  ст. 233 Господарського кодексу України, зважаючи на те, що - 
-          відповідач частково розрахувався до закінчення строку для остаточного розрахунку за газ, поставлений у листопаді 2016 року, січні - лютому 2017 року;
-          нетривале прострочення відповідача у виконанні зобов`язання;
-          майновий стан сторін;
-          відсутність в діях відповідача прямого умислу, спрямованого на порушення зобов`язання;
-          стягнення з відповідача на користь позивача суми 3 % річних та інфляційних нарахувань;
          -          позивач не надав доказів на підтвердження наявності збитків внаслідок допущеного відповідачем порушення термінів оплати у спірних правовідносинах.
          Дотримуючись принципу збалансованості інтересів сторін, колегія суддів вважає, що господарським судом вірно задоволено  частково  заяву відповідача та зменшено розмір пені на 50 %, а саме до 386 369,05грн, а не на 90%, як просив відповідач.
          З огляду на викладене,  колегія суддів не приймає до уваги посилання позивача в апеляційній скарзі, що під час розгляду справи суд першої інстанції частково задовольняючи заяву відповідача про зменшення пені не врахував наявність боргу підприємств ТКЕ, ТЕЦ за природний газ (станом на 19.05.2020 року сумарна прострочена заборгованість підприємств ТКЕ, ТЕЦ  перед позивачем була близько 46,7 млрд грн. Сумарна прострочена заборгованість перед позивачем  підприємств ТКЕ (в тому числі і відповідача) та ТЕЦ за  природний газ, використаний для  виробництва теплової енергії, складає близько 38,8 млрд грн, з них за 2020 рік - 7,9 млрд грн.) не свідчить безпосередньо про наявність у позивача збитків у вигляді витрат або неотриманого доходу у зв`язку із невиконанням саме відповідачем своїх зобов`язань за договором, на який посилається позивач у позові як на підставу виникнення у відповідача зобов`язань з оплати природного газу у встановлений таким договором строк. 
          Наявність боргу у таких підприємств перед позивачем, як правильно встановлено судом першої інстанції  може лише свідчити про фінансові результати позивача, його майновий стан.
          При цьому, колегія суддів приймає до уваги довідку Комунального підприємства "Вишнівськтепломережа" від 28.07.2020 року №366 (т.4 а.с.13), з якої вбачається, що відповідач   має значний сукупний борг  у розмірі 34968703,13 грн за природний газ, розподіл природного газу, воду, теплову енергію, електричну енергію, а борг населення перед ним станом на 01.07.2020 року 36391665,91 грн.
          Щодо доводів скаржника про необґрунтоване зменшення судом першої інстанції розміру пені, а також відсутності підстав до застосовування до спірних правовідносин приписів  ст. 233 Цивільного кодексу України, через не з`ясування судом всіх необхідних обставин з`ясування яких передбачено даною статтею, то дані доводи не приймаються колегією суддів до уваги, оскільки господарським судом при вирішенні питання про зменшення розміру пені було належним чином досліджено ступінь виконання зобов`язання боржником, майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні та інші фактори, які вплинули на можливість своєчасної оплати Відповідачем вартості поставленого газу, що безпосередньо підтверджується змістом мотивувальної частині спірного рішення.  
          Водночас, колегія суддів приймає як належне посилання скаржника, що боржник не звільняється від  відповідальності  за неможливість виконання  ним грошового зобов`язання.  
          Однак, у даному випадку суд першої інстанції не звільнив відповідача від відповідальності за порушення зобов`язання з оплати, а лише зменшив розмір пені, нарахованої у зв`язку з порушенням зобов`язань. 
          При цьому, колегія суддів відзначає, що відповідач не є фактичним кінцевим споживачем газу і такий газ використовується ним для виробництва теплової енергії, яка за умовами договору споживається населенням, які не завжди вчасно розраховуються за спожиту теплову енергію. Також, встановлений алгоритм розрахунків передбачає автоматичне перерахування коштів за природний газ з відкритого рахунку відповідача на користь позивача і відповідач фактично не може притримувати отримані від споживачів кошти.
          Крім того, посилання скаржника на  п. 6.2 договору не спростовують висновків суду першої інстанції у оскаржуваному рішенні у відповідній частині. 
          За таких обставин, судова колегія дійшла висновку, що рішення Господарського суду Київської області від 09.09.2020 року у справі №911/1375/20 в оспорюваній частині ґрунтується на дотриманні норм матеріального та процесуального права, а доводи апеляційної скарги не спростовують висновку суду першої інстанції.
          Разом з цим, колегія суддів приймає до уваги, що  мотиви апеляційної скарги Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України"  фактично зводяться до заперечень позивача на заяву про зменшення розміру пені, висновки по яким були зроблені судом першої інстанції у оскаржуваному рішенні.  
          Колегія суддів зазначає, що хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід сторін (рішення Суду у справі Трофимчук проти України no. 4241/03 від 28.10.2010 року).
          Згідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення  (рішення від 09.12.1994 Європейського суду з прав людини у справі "Руїс Торіха проти Іспанії"). 
          Отже, зазначені в апеляційній скарзі доводи не знайшли свого підтвердження під час перегляду рішення судом апеляційної інстанції, апелянт не подав жодних належних та допустимих доказів на підтвердження власних доводів, які могли б бути прийняті та дослідженні судом апеляційної інстанції в розумінні ст.ст. 73, 76-79, 86 Господарського процесуального кодексу України. А тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.   
          Судові витрати, згідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України покласти на апелянта.
          Керуючись ст. ст. 129, 269, 270, 275, 276 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд -
                                                            
                                                            ПОСТАНОВИВ:
          
           1. Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" на рішення Господарського суду Київської області від 09.09.2020 року у справі  № 911/1375/20 залишити без задоволення.          
           2. Рішення Господарського суду Київської області від 09.09.2020 року у справі №911/1375/20 залишити без змін.          
           3. Судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, покласти на апелянта.          
           4.   Матеріали справи №911/1375/20 повернути до Господарського суду Київської області. 

          Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку та строк, передбачений ст.ст. 286-291 Господарського процесуального кодексу України.

Головуючий суддя                                                            В.В. Сулім 

Судді                                                                                О.М. Коротун

                                                                                Л.П. Зубець

Дата складення повного тексту 02.02.2021 року.