Номер провадження: 22-ц/813/2305/21 
Номер справи місцевого суду: 500/1550/19
Головуючий у першій інстанції Пащенко Т. П.
Доповідач Заїкін А. П.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
04.02.2021 року                                                                 м. Одеса

Єдиний унікальний номер судової справи: 500/1550/19
Провадження номер: 22-ц/813/2305/21

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
- головуючого судді – Заїкіна А.П. (суддя-доповідач),
- суддів: - Князюка О.В., Таварткіладзе О.М.,
- за участю секретаря судового засідання – Бикової К.А.,

учасники справи: 
- позивач - ОСОБА_1 , 
- відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення суми збитків, індексу інфляції та трьох відсотків річних, за апеляційною скаргою адвоката Петрова Володимира Степановича, діючого від імен ОСОБА_1 , на рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області, ухвалене в складі судді Пащенко Т.П. 09 липня 2020 року, повний текст рішення складений 20 липня 2020 року,

встановив:
1. Описова частина

1.1 Короткий зміст позовних вимог

У березні 2019 року ОСОБА_1  звернувся до суду з вищезазначеним уточненим у серпні місяці позовом, в якому остаточно просить стягнути з ОСОБА_2 на його користь суму збитків з урахуванням індексу інфляції за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання, а також трьох процентів річних від простроченої суми у загальному розмірі - 233 302,87 грн..
ОСОБА_1 обґрунтовує свої вимоги тим, що з 15.03.2007 року він став власником Ѕ частини житлового будинку  АДРЕСА_1  на підставі рішення Ізмаїльського міськрайонного суду. 
У жовтні 2011 року він звернувся до  ОСОБА_2  як ріелтора міського квартирного бюро за послугами з продажу належної йому частини будинку. 20.11.2011 року він підписав письмовий договір, за яким зобов`язався продати  ОСОБА_2  вказаний будинок за ціною - 52 000 доларів США . 
02.12.2011 року  ОСОБА_1  нотаріально оформив продаж ОСОБА_3 Ѕ частини житлового будинку АДРЕСА_1 . 
02.12.2011 року за договором дарування ОСОБА_2 від імені третіх осіб подарувала ОСОБА_1 7/16 будинку по АДРЕСА_2 . 
15.12.2011 року ОСОБА_1 за пропозицією ОСОБА_2 переїхав в будинок по АДРЕСА_3 . 
18.01.2012 року ОСОБА_1 надав довіреність ОСОБА_2 щодо продажу 7/16 частин будинку по АДРЕСА_2 . Далі, ОСОБА_2 приховувала від ОСОБА_1 інформацію щодо продажу частини вказаного будинку. 
26.06.2014 року він звернувся в Ізмаїльське МВ УМВС з проханням порушити кримінальну справу за фактом шахрайства при відчуженні 1/2 частини житлового будинку АДРЕСА_1 . 
21.04.2016 року позивач випадково дізнався, що ОСОБА_2 06.11.2012 року оформила договір купівлі-продажу від імені ОСОБА_1 на підставі довіреності та продала 7/16 частин будинку по АДРЕСА_2 ОСОБА_4 за ціною - 80 300 грн., які були отримані нею повністю після підписання цього договору. Однак, після продажу 7/16 частин будинку по АДРЕСА_2 ОСОБА_1 грошей від ОСОБА_2 так і не отримав. 
Після виконання доручення ОСОБА_2 не повернула довіреність ОСОБА_1 , не надала звіт про виконання доручення, не виконала зобов`язання негайно передати ОСОБА_1 все одержане від виконання доручення. 
Позивач вважає, що строки позовної давності не пройшли, оскільки він дізнався про відчуження 7/16 частин будинку по АДРЕСА_2 тільки 21.04.2016 року, коли нотаріус надав на запит юридичної фірми копію договору купівлі-продажу від 06.11.2012 року (а. с. 2 - 5, 57).

1.2 Позиція відповідача в суді першої інстанції

29.05.2019 року представник відповідачки надала суду відзив на позовну заяву, в якій вказала, що вважає позовні вимоги необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. 
Зазначає, що позивачем приховано той факт, що у зв`язку із необхідністю отримання коштів на лікування сина ОСОБА_1 звернувся до ОСОБА_2 за допомогою з продажу Ѕ частини житлового будинку АДРЕСА_1 , та придбання іншого, більш дешевшого житла. 
На виконання домовленостей ОСОБА_2 було запропоновано придбати частину житлового будинку АДРЕСА_2 , на що ОСОБА_1 після огляду будинку надав згоду. 
02.12.2011 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 було укладено договір купівлі-продажу частини житлового будинку АДРЕСА_1 . Зазначений договір за ініціативою ОСОБА_1 в подальшому було оскаржено в судовому порядку. Однак, рішенням Ізмаїльського міськрайонного суду від 12.07.2017 року (справа №500/7156/15-ц) у задоволенні позовних вимог було відмовлено. 
В той же день, 02.12.2011 року, було укладено договір дарування, за яким ОСОБА_2 , яка діяла від імені ОСОБА_5 та ОСОБА_6 на підставі довіреності, подарувала ОСОБА_1 7/16 частин житлового будинку по АДРЕСА_2 . Зазначений правочин фактично був купівлею-продажем, оскільки з дарувальниками ОСОБА_1 не перебував у родинних відносинах, ніколи їх не знав, що підтверджується стенограмою судового засідання у справі №500/7156/15-ц. 
Через декілька днів після підписання договору дарування ОСОБА_1 знов звернувся до ОСОБА_2 з вимогою знайти йому інший житловий будинок, посилаючись на відсутність належних умов. Між сторонами було досягнуто усну домовленість щодо придбання іншого житлового будинку в замін 7/16 частин житлового будинку по АДРЕСА_2 . 
15.12.2011 року ОСОБА_2 було запропоновано ОСОБА_1 інше майно, а саме - 1/2 частину житлового будинку по АДРЕСА_3 , на що останній надав згоду і одразу до нього переїхав. Згодом ОСОБА_1 став власником цього майна відповідно до рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 18.01.2012 року. Окрім того, в день прийняття рішення Ізмаїльським міськрайонним судом Одеської області про визнання права власності за ОСОБА_1 на 1/2 частину житлового будинку по АДРЕСА_3 , останнім було надано довіреність та уповноважено ОСОБА_2 на продаж 7/16 частин житлового будинку по АДРЕСА_2 .
Із зазначеного вбачається про наміри як позивача, так і відповідачки щодо придбання житлового будинку з придатними для проживання умовами, замість житлового будинку по АДРЕСА_2 , від якого ОСОБА_1 відмовився. 
Представник відповідачки зазначає, що строк позовної давності за вимогою про стягнення збитків в розмірі - 80 300 грн. за договором купівлі-продажу від 06.11.2012 року, укладеного між ОСОБА_2 , яка діяла від імені ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , предметом якого є - 7/16 частин житлового будинку по АДРЕСА_2 сплив ще 06.11.2015 року. ОСОБА_1 в позовній заяві зазначає, що про відчуження 7/16 частин житлового будинку по АДРЕСА_2 його повіреною особою – ОСОБА_2 йому стало відомо лише 21.04.2016 року. Однак, протягом семи років він не цікавився своїм майном, хоча мав обґрунтовані підстави вважати, що воно могло бути відчужене, а отже міг знати про порушення його права. Доводи позивача не підтверджуються жодним доказом, як і не підтверджуються обставини в частині, що позивач не міг дізнатися про порушення свого права раніше. Враховуючи викладене, просить у задоволенні позовних вимог відмовити. Застосувати строк позовної давності до позовних вимог про стягнення збитків в розмірі - 80 300 грн. (а.с.37-38). 
08.07.2020 року представник відповідачки надала суду письмові пояснення, в яких додала, що фактично правочин від 02.12.2011 року, за яким ОСОБА_2 , яка діяла від імені ОСОБА_5 та ОСОБА_6 на підставі довіреності, подарувала ОСОБА_1 7/16 частин житлового будинку по АДРЕСА_2 , а останній прийняв в дар зазначене нерухоме майно, був договором купівлі-продажу, оскільки з дарувальниками ОСОБА_1 не перебував у родинних відносинах, навіть ніколи не знав їх (ані позивачем, ані представником не було спростовано даний факт). Виходячи з наданих при розгляді справи №500/7156/15-ц пояснень ОСОБА_1 , останній не пам`ятає з ким укладався договір дарування. Як вбачається із пояснень позивача по справі №500/7156/15-ц, житловий будинок АДРЕСА_3 було придбано саме ОСОБА_2 у зв`язку із відмовою ОСОБА_1 від житлового будинку за адресою - АДРЕСА_2 . Представником ОСОБА_1 також було підтверджено, що перехід права власності на житловий будинок АДРЕСА_3 відбувся за рішенням суду в рахунок боргових зобов`язань, однак останній нікому гроші в борг не передавав, оскільки рішення суду набрало законної сили, право власності ніким не оспорюється. 
Відмова ОСОБА_1 від житлового будинку по АДРЕСА_2 , а не бажання продати зазначене майно, визначено в рішенні Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області та постанові апеляційного суду Одеської області від 04.09.2018 року. Тобто, можна зробити висновок, що між сторонами було досягнуто усної домовленості щодо придбання іншого житлового будинку в замін 7/16 частин житлового будинку по АДРЕСА_2 . 
Щодо спливу строку позовної давності додала, що строк позовної давності за вимогою про стягнення збитків в розмірі - 80 300 грн. за договором купівлі-продажу від 06.11.2012 року, укладеного між ОСОБА_2 , яка діяла від імені ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , предметом якого є 7/16 частин житлового будинку по АДРЕСА_2 , сплив ще 06.11.2015 року. Крім того, строк дії довіреності на відчуження 7/16 частин житлового будинку по АДРЕСА_2 визначений до - 18.01.2015 року. Отже, якщо вираховувати строк позовної давності навіть виходячи із дати припинення дії довіреності, таким строком є - 18.01.2018 року (а. с. 106 - 107).

1.4 Зміст рішення суду першої інстанції, обґрунтування висновків суду

Рішенням Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 09 липня 2020 року у задоволенні вищезазначеного позову ОСОБА_1 відмовлено.
Рішення суду мотивовано тим, що відповідачка не надала доказів виконання свого обов`язку з передачі грошових коштів, отриманих за договором купівлі-продажу від 06.11.2012 року. Таким чином, позов є доведеним. Разом з тим, позивач ОСОБА_1 пропустив строк позовної давності про застосування якого зроблено заяву відповідачкою. Поважні причини пропуску строку позовної давності відсутні (а. с. 110 - 113).
1.5 Короткий зміст вимог апеляційної скарги
Адвокат Петров В.С., діючий від імені ОСОБА_1 , в апеляційній скарзі просить скасувати рішення суду першої інстанції. Ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.
1.6 Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що рішення суду першої інстанції ухвалене при невідповідності висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи, з порушенням норм процесуального права, неправильному застосуванні норм матеріального права. 
Апелянт вказує на те, що судом було неправомірно визначено початок перебігу позовної давності з 18.01.2015 року – строку закінчення дії довіреності ОСОБА_1 , наданої ОСОБА_2 і ОСОБА_7 на відчуження 7/16 частини житлового будинку по АДРЕСА_2 . Необхідно визнати початком перебігу позовної давності – строк отримання ОСОБА_1 копії договору купівлі-продажу у нотаріуса – 21.04.2016 року. А з позовом ОСОБА_1 звернувся - 06.03.2019 року, тобто в межах трьох років з дня коли дізнався про продаж частини житлового будинку і привласнення ріелтором ОСОБА_8 грошових коштів.
Апелянт не погоджується з твердженням відповідача про те, що строк позовної давності за вимогами про стягнення збитків за договором купівлі-продажу від 06.11.2012 року, укладеного між ОСОБА_2 і ОСОБА_4 , предметом якого є 7/16 частини житлового будинку АДРЕСА_2 , сплив ще 06.11.2015 року. Початок перебігу позовної давності необхідно визначити з дати отримання від приватного нотаріуса Єфіменко М.Д. копії договору купівлі-продажу від 06.11.2012 року, укладеного між ОСОБА_2 і ОСОБА_4 , предметом якого є - 7/16 частини житлового будинку АДРЕСА_2 , а саме - з 21.04.2016 року.
Суд першої інстанції дійшовши висновку про початок перебігу строку позовної давності з 18.01.2015 року: 1) не обґрунтував це правовими нормами або висновками щодо застосування відповідних норм права, викладених в постановах Верховного суду; 2) не виклав мотиви відхилення твердження позивача, що він дізнався про порушення своїх прав 21.04.2016 року після отримання копії договору купівлі-продажу від приватного нотаріуса Єфіменко М.Д.; 3) суд не розкрив чому підставою початку перебігу строку позовної давності є момент закінчення строку дії довіреності від 18.01.2015 року, в той час як закінчення строку дії довіреності ніяк не дає можливості ОСОБА_1 дізнатися чи укладений одним з ріелторів договір купівлі-продажу 7/16 частини житлового будинку по АДРЕСА_4 , 4) суд не спростував позицію відповідача, що інформацію про порушення прав ОСОБА_1 можливо було отримати вже після 06.11.2012 року (а. с. 116 – 122, 135-141).

1.7 Узагальнені доводи відповідача в апеляційному суді

У відзиві на апеляційну скаргу відповідачка просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін. Відповідачка зазначає, що зазначені у скарзі доводи є безпідставними та необґрунтованими. Позивач повинен довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень. Посилання апелянта на недоведеність судом того, яким чином ОСОБА_9 міг дізнатись про продаж 7/16 житлового будинку по АДРЕСА_4 не підлягають дослідженню та не потребують оцінці, оскільки суд розглядає справу в межах заявлених вимог і на підставі поданих сторонами по справі доказів. А доведення обставин справи покладається на сторін.
Посилання представника ОСОБА_1 на те, що про відчуження 7/16 часток житлового будинку АДРЕСА_2 повіреною особою - ОСОБА_2 позивачу стало відомо лише 21.04.2016 року та ОСОБА_1 об`єктивно не міг дізнатись про факт порушення його прав раніше вказаного строку є сумнівними. Оскільки протягом семи років позивач, достовірно знаючи, що право на розпорядження його майном належить іншій особі, не цікавився своїм майном але міг дізнатися про порушення його прав. 
Відповідачка вказує, що позивач міг звернутись до нотаріуса із заявою про скасування довіреності, якщо в нього були сумніви щодо порядності та доброчесності повіреної особи. Однак, позивачем не було надано належних та допустимих доказів, які б свідчили про бажання останнього дізнатись про долю свого майна, вжиття дій щодо скасування довіреності, звернень до поліції щодо неправомірних дій відповідача (а. с. 164 - 165 зворотна сторона).
1.8 Рух справи в суді апеляційної інстанції
Апеляційна скарга подана до Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області. Матеріали справи було передано до Одеського апеляційного суду.
Після надходження справи до апеляційного суду, ухвалою Одеського апеляційного суду від 02.09.2020 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_10 , який діє в інтересах ОСОБА_1 , було залишено без руху (а. с. 129 зворотна сторона).
На виконання вимог ухвали суду апелянтом було подано заяву, якою усунуто недоліки апеляційної скарги (а. с. 134 - 142).
Ухвалою Одеського апеляційного суду від 28.09.2020 року відкрито апеляційне провадження (а. с. 145 - 146).
Ухвалою Одеського апеляційного суду від 30.09.2020 року закінчено підготовку справи до апеляційного розгляду та призначено розгляд справи на 04.02.2021 року на 14:45 год. (а. с. 151).
22.01.2021 року на адресу Одеського апеляційного суду надійшло клопотання представника ОСОБА_1 - адвоката Петрова Володимира Степановича про проведення судового засідання в режимі відеоконференції. Проведення судового засідання в режимі відеоконференції просить доручити Ізмаїльському міськрайонному суду Одеської області (а. с. 157 - 161).
Ухвалою Одеського апеляційного суду від 25 січня 2021 року відмовлено в задоволенні клопотання про участь в судовому засідання в режимі відеоконференції (а. с. 162 зворотна сторона).
Учасники справи у судове засідання не з`явилися. Про дату, час і місце розгляду справи сповіщені належним чином.
Згідно з Указом Президента України від 13 березня 2020 року № 87/2020 «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 березня 2020 року «Про невідкладні заходи щодо забезпечення національної безпеки в умовах спалаху гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2», постанови Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року №211 «Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19» з метою попередження розповсюдження захворюваності на гостру респіраторну інфекцію, спричинену коронавірусом COVID-19, на всій території України установлено карантин.
Рада суддів України рекомендувала у період карантину встановити особливий режим роботи судів України, а саме: роз`яснити громадянам можливість відкладення розгляду справ у зв`язку із карантинними заходами (Лист Ради суддів України від 16.03.2020 року, адресований Верховному Суду, Вищому антикорупційному суду, місцевим та апеляційним судам).
На підставі рішення зборів суддів Одеського апеляційного суду від 16 жовтня 2020 року, відповідно до частини 2 статті 29 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», постанов Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19» (зі змінами) та від 22 липня 2020 року № 641 «Про встановлення карантину та запровадження посилених протиепідемічних заходів на території із значним поширенням гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (зі змінами), рішення Ради суддів України за №19 від 17 березня 2020 року, постанови головного державного санітарного лікаря України №16 від 09 травня 2020 року, рішення Державної комісії з питань  техногенно-екологічної безпеки та надзвичайної ситуації від 15 жовтня 2020 року, у зв`язку з ускладненням епідеміологічної ситуації в місті Одесі та із підтвердженням у працівників Одеського апеляційного суду діагнозу COVID-19, з метою запобігання поширенню захворюваності на гостру респіраторну інфекцію, спричинену коронавірусом COVID-19, серед співробітників та відвідувачів Одеського апеляційного суду та забезпечення безпечних умов праці працівникам суду ухвалено розпорядження Голови Одеського апеляційного суду № 12 від 16.10.2020 року «Про посилення карантинних обмежень та продовження особливого режиму роботи суду».
Пунктами 1, 5, 12 розпорядження Голови Одеського апеляційного суду № 12 від 16.10.2020 року «Про посилення карантинних обмежень та продовження особливого режиму роботи суду» передбачено, що тимчасово, на час установлення на території міста Одеси рівня епідемічної небезпеки: «помаранчевий» або «червоний», зупинено розгляд справ у відкритих судових засіданнях за участю учасників судових процесів та припинено їх допуск до залів судових засідань. Апеляційний суд розглядає цивільні справи, які не віднесені до справ, зазначених у частинах 1, 2 статті 369 ЦПК України, у відсутності учасників справи та осіб, які не залучалися до участі у справі судом першої інстанції, за наявності відомостей про їх повідомлення про дату, час і місце розгляду справи. Це розпорядження набрало чинності з 26 жовтня 2020 року.
Отже, вказане розпорядження видано з метою забезпечення здійснення правосуддя Одеським апеляційним судом, забезпечення доступу громадян до правосуддя під час дії установленого державою карантину, установлення на території міста Одеси рівня епідемічної небезпеки: «помаранчевий» або «червоний».
Статтею 372 ЦПК України передбачено, що апеляційний суд відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано поважними.
Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Виходячи з вищевказаного, враховуючи передбачені діючим процесуальним законодавством строки розгляду справи, баланс інтересів учасників справи у якнайшвидшому розгляді справи, освідомленість учасників справи про розгляд справи, створення апеляційним судом під час розгляду даної справи умов для реалізації її учасниками принципу змагальності сторін, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності її учасників.

3. Мотивувальна частина

3.1 Позиція апеляційного суду

Заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які апелянт посилається в апеляційній скарзі, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при ухваленні рішення, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

3.2 Встановлені судами першої та апеляційної інстанцій та неоспорені обставини по справі. Визначення відповідно до встановлених обставин правовідносин 

02.12.2011 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 було укладено договір про купівлю-продаж Ѕ частини житлового будинку АДРЕСА_1 , що також підтверджується рішенням Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 12 липня 2017 року (а. с. 44).
Даний договір оскаржувався ОСОБА_1 в судовому порядку. Позивач просив суд визнати договір купівлі-продажу Ѕ частини будинку недійсним та визнати за ним право власності на Ѕ частину будинку по АДРЕСА_1 , оскільки як на думку позивача він був укладений ним під впливом помилки, а саме - не існувала домовленість щодо ціни майна та існує помилка щодо сторони договору, оскільки задаток в сумі – 2 000 доларів США передала йому ОСОБА_2 , яка особисто від імені третіх осіб подарувала йому 7/16 частин житлового будинку по АДРЕСА_2 від яких він відмовився через невідповідність умовам для проживання. Крім того, в позові зазначав, що грошові кошти за продаж належної йому частки будинку по АДРЕСА_1 він не отримував.
Рішенням Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 12 липня 2017 року залишеним без змін постановою апеляційного суду Одеської області від 04.09.2018 року в задоволенні позову ОСОБА_1 було відмовлено у зв`язку з відсутністю підстав для визнання недійсним договору (а. с. 44 - 45).
Відповідно до договору дарування частини житлового будинку (а. с. 15 - 17) від 02.12.2011 року, посвідченого в день продажу будинку по АДРЕСА_1 , приватним нотаріусом Ізмаїльського міського нотаріального округу Одеської області Єфіменко М.Д., укладеного між ОСОБА_2 , діючою від імені ОСОБА_5 та від імені ОСОБА_6 (дарувальники) та ОСОБА_1 (обдарований) дарувальники передали обдарованому ОСОБА_1 7/16 частин житлового будинку по АДРЕСА_2 . 
Як вбачається з пояснень ОСОБА_1 від 12.07.2017 року в справі №500/7156/15-ц (справа №№500/7156/15-ц Т.1, а. с. 182 - 184) ОСОБА_1 відмовився від 7/16 частин житлового будинку по АДРЕСА_2 , оскільки там проживала психічно хвора людина.
Рішенням Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 18.01.2012 року (справа № 2-654/12) визнано за ОСОБА_1 право власності на об`єкт нерухомості, який складається з Ѕ частини незакінченого будівництвом житлового будинку, та знаходиться за адресою - АДРЕСА_3 (а. с.18).
Згідно матеріалів справи №500/7156/15-ц, а саме - пояснень до позову ОСОБА_1 (Т. 1, а. с. 182) ОСОБА_1 грошові кошти за Ѕ частину будинку АДРЕСА_3 нікому не давав, а став власником будинку АДРЕСА_3 на підставі рішення Ізмаїльського міськрайонного суду від 18.01.2012 року.
В день ухвалення рішення суду - 18.01.2012 року, відповідно до довіреності від 18.01.2012 року, зареєстрованої в реєстрі за №3435, посвідченої приватним нотаріусом Ізмаїльського міського нотаріального округу Одеської області Єфіменко М.Д., ОСОБА_1 уповноважив ОСОБА_2 або ОСОБА_7 , зокрема продати за ціну і на умовах на свій розсуд, але на найбільш сприятливих для нього умовах всю належну йому на праві особистої власності частину житлового будинку під АДРЕСА_2 . У разі продажу вищевказаної частини будинку одержати відповідні гроші, укласти та підписати договір купівлі-продажу (а. с. 9). 
Згідно договору купівлі-продажу частини житлового будинку (а.с.13-14) від 06.11.2012 року, зареєстрованого в реєстрі за №5185, посвідченого приватним нотаріусом Ізмаїльського міського нотаріального округу Одеської області Єфіменко М.Д., укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , остання придбала 7/16 частин житлового будинку по АДРЕСА_2 за - 80 300 грн.. Згідно п. 2.2 договору Продавець, своїм підписом під цим договором стверджує розрахунок за цим договором проведений в повному обсязі і не має ніяких претензій до покупця.

3.3 Доводи, за якими суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції, та застосовані норми права

Відповідно до ч. ч. 1, 2, 6 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково наданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. 
В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
Згідно з частиною першою статті 8 ЦПК України суд вирішує справи відповідно до Конституції України, законів України та міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод ратифікована Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №№ 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», і набрала чинності для України 11 вересня 1997 року.
Пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі – Конвенція) встановлює, що кожен має право на розгляд його справи судом.
Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що «позовна давність – це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Терміни позовної давності, що є звичайним явищем в національних законодавствах держав – учасників Конвенції, виконують кілька завдань, у тому числі забезпечують юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу» (судове рішення від 20 вересня       2011 року у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Російської Федерації», пункт 570, та судове рішення від 22 жовтня 1996 року у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства», пункт 51).
Відповідно до вимог статті 256 ЦК України позовна давність – це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Згідно з частиною першою статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За частиною четвертою  статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.
Позовна давність відноситься до строків захисту цивільних прав. При цьому поняття «позовна» має на увазі форму захисту – шляхом пред`явлення позову, необхідною умовою реалізації якої є виникнення права на позов, що розглядається у двох аспектах – процесуальному (право на пред`явлення позивачем позову і розгляд його судом) і матеріальному (право на задоволення позову, на отримання судового захисту). Питання про об`єкт дії позовної давності виникає через відмінності в розумінні категорії «право на позов у матеріальному сенсі» (право на захист) у контексті її співвідношення із суб`єктивним матеріальним цивільним правом як одним з елементів змісту цивільних правовідносин. Набуття права на захист, для здійснення якого встановлена позовна давність, завжди пов`язане з порушенням суб`єктивного матеріального цивільного права. Суб`єктивне матеріальне цивільне право і право на позов відносяться до різних видів матеріального права: перше – регулятивне, друге – охоронне. Змістом права на позов є правомочність, що включає одну або декілька передбачених законом можливостей для припинення порушення, відновлення права або захисту права іншими способами, які можуть реалізовуватись тільки за допомогою звернення до суду.
Ураховуючи, що метою встановлення у законі позовної давності є забезпечення захисту порушеного суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу в межах певного періоду часу, тобто тимчасове обмеження отримати захист за допомогою звернення до суду, слід дійти висновку, що об`єктом дії позовної давності є право на позовний захист (право на позов у матеріальному сенсі), що є самостійним правом (не ототожнюється із суб`єктивним матеріальним правом і реалізується в межах охоронних правовідносин), яким наділяється особа, право якої порушене.
Відповідно до статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Зазначений трирічний строк діє після порушення суб`єктивного матеріального цивільного права (регулятивного), тобто після виникнення права на захист (охоронного).
Відповідно до положень статей 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін та диспозитивності цивільного судочинства.
Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у статтях 252-255 ЦК України.
Статтею 253 ЦК України визначено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.
Відповідно до статті 261 ЦК України початок перебігу позовної давності пов`язується не стільки зі строком дії договору, як з певними подіями (фактами), які свідчать про порушення прав особи.
Механізм застосування позовної давності повинен бути достатньо гнучким, тобто, як правило, він мусить допускати можливість зупинення, переривання та поновлення позовної давності, а також корелювати із суб`єктивним фактором, а саме - обізнаністю потенційного позивача про факт порушення його права (пункти 62, 66 рішення Європейського суду з прав людини від 20 грудня 2007 року за заявою № 23890/02 у справі «Фінікарідов проти Кіпру»).
Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися» дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.
За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.
Згідно договору купівлі-продажу частини житлового будинку від 06.11.2012 року (а. с. 13 -14), укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , остання придбала 7/16 частин житлового будинку по АДРЕСА_2 за - 80 300 грн.. За умовами довіреності від 18.01.2012 року вона є дійсною до 18.01.2015 року, тобто до 18.01.2018 року позивач мав право на звернення до суду за захистом своїх прав.
Однак, він звернувся до суду з позовом лише - 05.03.2019 року, більше ніж через 6 років після укладення угоди купівлі-продажу та через чотири роки після припинення довіреності.
Відповідно до статей 256, 257 ЦК України строк позовної давності за вказаним позовом сплив 18 січня 2018 року.
Апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції щодо доведеності позовних вимог та сплив строку позовної давності на звернення з вказаним позовом, про застосування якого зроблено заяву. 
Суд першої інстанції вірно дійшов висновку, щодо не прийняття до уваги посилання позивача, що він дізнався про укладення договору купівлі - продажу від 06.11.2012 року лише 21.04.2016 року після того, як приватний нотаріус надав на запит юридичної фірми копію договору купівлі-продажу, оскільки в матеріалах справи відсутні докази зазначеного позивачем в обґрунтування його посилань. Інших доказів поважних причин пропуску строку позовної давності позивачем суду надано не було. 
Доводи ОСОБА_1 про поважність причин пропуску строку для звернення до суду із цим позовом є безпідставними.
Апеляційний суд звертає увагу, що вказані докази на підтвердження вищевказаних обставин не було надано і в апеляційному суді.

3.6 Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги, з посиланням на норми права, якими керувався суд апеляційної інстанції

Доводи ОСОБА_1 про поважність причин пропуску строку для звернення до суду іЗ позовом по даній справі є безпідставними.
Інші доводи апелянта не спростовують висновків суду першої інстанції, тому мають бути відхилені.
З огляду на викладене, доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.
Апеляційна скарга є безпідставною, а тому вона не підлягає задоволенню.
Слід також зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)
Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.
Відповідно до пункту першого частини першої статті 374, статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги залишає судове рішення без змін, а скаргу без задоволення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержання норм матеріального і процесуального права.
За вищевикладених обставин колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим. Судом повно та всебічно досліджені наявні в матеріалах справи докази, їм надана правильна оцінка, порушень норм матеріального та процесуального права не допущено. Підстави для скасування, зміни рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги адвоката Петрова В.С., діючого в інтересах ОСОБА_1 ,у суду апеляційної інстанції відсутні. 

3.7 Порядок та строк касаційного оскарження

Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.
Підстави касаційного оскарження передбачені частиною 2 статті 389 ЦПК України.
Частиною першою статті 390 ЦПК України передбачено, що касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Касаційна скарга подається безпосередньо до суду касаційної інстанції (ст. 391 ЦПК України).

Керуючись ст. ст. 367, 368, 369, 374, 376, 381, 382, 383, 384, 389 ЦПК України, Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,

постановив:

Апеляційну скаргу адвоката Петрова Володимира Степановича, діючого від імені ОСОБА_1 , – залишити без задоволення.

Рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 09 липня 2020 року – залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду у випадках, передбачених частиною другою статті 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складений 19 лютого 2021 року. 

Головуючий суддя: А. П. Заїкін 

Судді: О. В. Князюк 

О.М. Таварткіладзе