Постанова 
Іменем України 
4 лютого 2021 року
м. Київ
справа № 725/2476/20
провадження № 51-5126 км 20
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого –                                   ОСОБА_1 ,
суддів:                                              ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
при секретарі                                   ОСОБА_4 ,
за участю прокурора                        ОСОБА_5 , 
розглянув у судовому засіданні кримінальне провадження, внесене до ЄРДР за                   № 12020260020000081 за обвинуваченням  
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який народився у с. Гнідин, Бориспільського району, Київської області, проживає по АДРЕСА_1 , раніше судимого, 
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України, 
за касаційною скаргою засудженого ОСОБА_6 на вирок Чернівецького апеляційного суду від 22 вересня 2020 року щодо нього.
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами 
першої та апеляційної інстанцій обставини
Вироком Першотравневого районного суду м. Чернівців від 8 липня 2020 року          ОСОБА_6 засудженого за ч. 3 ст.185 КК України на 3 роки позбавлення волі.
На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_6 звільнено від відбування покарання з випробуванням, з іспитовим строком 2 роки, та покладено обов`язки, передбачені              ст. 76 КК України.
Запобіжний захід у вигляді домашнього арешту залишений без зміни до набрання вироком законної сили.
Вирішено питання про процесуальні витрати та речові докази у провадженні.
Вироком Чернівецького апеляційного суду від 22 вересня 2020 року вирок Першотравневого районного суду м. Чернівців від 8 липня 2020 року в частині призначення покарання ОСОБА_6 скасовано та ухвалено в цій частині новий вирок, яким ОСОБА_6 засуджено за ч. 3 ст. 185 КК України на 3 роки позбавлення волі.
Ухвалено взяти обвинуваченого ОСОБА_6 під варту в залі суду негайно.
Строк відбування покарання ухвалено обчислювати з дня його затримання, тобто, з 22 вересня 2020 року.
У решті вирок Першотравневого районного суду м. Чернівців від 8 липня 2020 року залишено без зміни.
За вироком суду, ОСОБА_6 визнано винуватим у вчиненні таємного викрадення чужого майна (крадіжці), поєднаного із проникненням у житло, вчиненому повторно, за наступних обставин. 
ОСОБА_6 24 січня 2020 року, приблизно о 00 год. 30 хв., умисно, з корисливих мотивів, з метою особистого збагачення, шляхом розбиття скла вікна, проник до приміщення квартири АДРЕСА_2 , та таємно викрав майно потерпілого ОСОБА_7 на загальну суму 11 187, 50 гривень. В подальшому з місця вчинення злочину зник, розпорядившись викраденим майном на власний розсуд, чим завдав потерпілому матеріальну шкоду на вказану суму. 
Вимоги касаційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі засуджений вважає вирок апеляційного суду в частині призначеного покарання у вигляді реального позбавлення волі невмотивованим та зазначає, що наявні підстави для застосування до нього положень ст. 75 КК України. Вказує на те, що судом не враховано в повній мірі характеризуючих його особу даних, і не погоджується з тим, що він вчинив злочин повторно, неодноразово судимий, перебуває в розшуку, та те, що йому раніше було повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 289 КК України. Зазначає про порушення права на захист при розгляді справи без участі захисника в судовому засіданні апеляційного суду 22 вересня 2020 року, яке відбулось також і без участі потерпілого. Стверджує, що потерпілий не має до нього будь-яких претензій матеріального характеру та просить суворо не карати.
У надісланих до суду доповненнях до касаційної скарги засуджений не погоджується із встановленими у вироку фактичними обставинам справи. Зазначає, що частково шкоду потерпілому відшкодував та при можливості відшкодує в повному обсязі. 
До суду касаційної інстанції надійшли письмові пояснення потерпілого ОСОБА_7 , в яких він вважає ухвалений судом апеляційної інстанції вирок необґрунтованим, і просить задовольнити касаційну скаргу засудженого.
Позиції учасників судового провадження
Прокурор ОСОБА_5 заперечила проти задоволення касаційної скарги засудженого, просила вирок апеляційного суду залишити без зміни.
Мотиви Суду
Згідно зі ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу. Суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.
Обставини щодо неповноти судового розгляду, невідповідності висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження, визначення яких дано у статтях 410 та 411 КПК України та на які є посилання в доповненнях до касаційної скарги, не є відповідно до вимог ч. 1 ст. 438 КПК України предметом дослідження та перевірки касаційним судом.
Як вбачається зі матеріалів справи, розгляд даного провадження судом першої інстанції проводився в порядку ч. 3 ст. 349 КПК України. З`ясувавши думку сторони обвинувачення та інших учасників кримінального провадження щодо тих доказів, які потрібно дослідити та порядок їх дослідження, суд визнав недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорювалися.
При цьому з`ясував, що обвинувачений ОСОБА_6 та інші учасники судового провадження правильно розуміють зміст всіх обставин, які підлягали доказуванню і переконався у добровільності їх позиції.
Місцевий суд, за обставин, детально викладених у вироку, кваліфікував дії ОСОБА_6 як таємне викрадення чужого майна (крадіжка), поєднане із проникненням у житло, вчинене повторно, та засудив його за ч. 3 ст. 185 КК України на 3 роки позбавлення волі, звільнивши від відбування покарання з випробуванням, з іспитовим строком            2 роки.
Не оспорюючи висновок суду про доведеність вини ОСОБА_6 у вчиненні злочину та правильність кваліфікації його дій за ч. 3 ст. 185 КК України, прокурор оскаржив вирок суду першої інстанції в частині призначеного покарання у зв`язку з необґрунтованим застосуванням ст. 75 КК України та звільнення останнього від відбування призначеного покарання з випробуванням.
Зі змісту ст. 370 КПК України, якою визначено вимоги щодо законності, обґрунтованості та вмотивованості судового рішення, убачається, що законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених КПК України; обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджено доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК України; вмотивованим є рішення, в якому наведено належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Відповідно до вимог ч. 2 ст. 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів, а згідно з ч. 2 ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених.
За змістом ст. 75 КК України при звільненні від відбування покарання з випробуванням має враховуватися тяжкість злочину, особа винного та інші обставини справи, що в сукупності має давати підстави для висновку про можливість виправлення обвинуваченого без відбування покарання.
Згідно із ст. 414 КПК України, невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.  
Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.
Призначаючи ОСОБА_6 покарання, апеляційний суд дотримався вимог ст. 65 КК України, врахувавши ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, дані про особу винного, а також і ті обставини, які зазначені в касаційній скарзі,  й навів у вироку переконливі мотиви прийнятого рішення.
Зокрема, судом апеляційної інстанції враховано, що ОСОБА_6 вчинив тяжке кримінальне правопорушення та згідно довідки про судимість                                                     (а.п.163-166, Т.1) неодноразово судимий, на момент вчинення злочину мав незняту та непогашену судимість за вчинення тяжких та особливо тяжких злочинів, враховуючи які, суд правильно кваліфікував дії засудженого за кваліфікуючою ознакою «повторно».
При призначенні покарання, судом окремо взято до уваги те, що 17 вересня 2014 року ОСОБА_6 було вручено повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 289 КК України (а.п. 168, Т. 1). Водночас відповідно до інформації, наданої у відповідь на запит вбачається, що 16 грудня            2014 року матеріали кримінального провадження № 12014100010007315 було зупинено на підставі п. 2 ч. 1 ст. 280 КПК України, у зв`язку з переховуванням підозрюваного від органів слідства, та цього ж дня оголошено ОСОБА_6 в розшук.
Також суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що вчинення ним нового умисного корисливого злочину, поєднаного з проникненням у житло, після відбуття реального покарання у виді позбавлення волі за попереднім вироком свідчить про небажання ОСОБА_6 ставати на шлях до виправлення.
Окрім того, в якості обставин, які пом`якшують покарання, судом враховано щире каяття та активне сприяння розкриттю злочину, часткове відшкодування завданої шкоди, позицію потерпілого, який не наполягав на ізоляції ОСОБА_6 від суспільства. Обставин, що обтяжують покарання, які передбачені ст. 67 КК України, колегією суддів не встановлено.
Із урахуванням пом`якшуючих покарання обставин та даних про особу винного, на які засуджений посилається у касаційній скарзі, в тому числі позицію потерпілого, апеляційний суд призначив  йому покарання у мінімальній межі санкції закону, і воно за своїм видом та розміром є необхідним та достатнім для його виправлення та попередження нових злочинів, із наведенням у вироку відповідних мотивів, та обґрунтовано визнав неможливим звільнення ОСОБА_6 на підставі ст. 75 КК України від відбування покарання з випробуванням.
Зазначене покарання колегія суддів апеляційного суду визнала справедливим, таким, що відповідатиме тяжкості вчиненого правопорушення, сприятиме виправленню обвинуваченого та попередженню вчинення ним нових злочинів, а також таким, що не буде становити «особистий надмірний тягар для особи», адже відповідатиме справедливому балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи. З таким висновком погоджується і колегія суддів касаційного суду.
Окрім того, також є безпідставними доводи касаційної скарги засудженого про порушення права на захист з підстав, викладених у ній. 
Відповідно до матеріалів кримінальної справи, до суду апеляційної інстанції від захисника ОСОБА_8 надійшла заява про апеляційний розгляд, який було відкладено на  22 вересня 2020 року,  за його відсутності (а.п. 33, Т. 2). Із звукозапису судового засідання від 22 вересня 2020 року вбачається, що головуючий суддя ставив на обговорення питання про можливість слухання справи за відсутності захисника, а також у зв`язку з неявкою в судове засідання потерпілого. Судом було враховано думку учасників, зокрема, обвинуваченого ОСОБА_6 , який не заперечував щодо розгляду справи за відсутності захисника та потерпілого, та прокурора, який висловив аналогічну позицію. 
Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які би перешкодили чи могли перешкодити суду повно й усебічно розглянути провадження і постановити законне, обґрунтоване та справедливе рішення, у матеріалах справи під час касаційного розгляду в межах, визначених ст. 433 КПК України, не встановлено, тому підстав для задоволення касаційної скарги засудженого не вбачається.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК України, Верховний Суд
ухвалив:
Вирок Чернівецького апеляційного суду від 22 вересня 2020 року щодо ОСОБА_6 залишити без зміни, а касаційну скаргу засудженого ОСОБА_6 - без задоволення. 
Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1                          ОСОБА_2                                 ОСОБА_3