Ухвала
Іменем України
 
15 лютого 2021 року
 
м. Київ
 
справа № 646/6171/18
провадження № 61-1579ск21
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Гулейкова І. Ю. (суддя-доповідач), Ступак О. В., Усика Г. І.,
 
учасники справи:
позивач -  ОСОБА_1 ,
відповідач - Акціонерне товариство «Кредобанк», 
треті особи: приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Черник Наталія Степанівна, приватний виконавець Семендяєв Олександр Сергійович,
 
розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 15 вересня 2020 року у складі судді Шелест І. М. та постанову Харківського апеляційного суду від 12 січня 2021 року у складі колегії суддів: Хорошевського О. М., Бурлака І. В., Яцини В. Б.,
 
ВСТАНОВИВ:
У вересні 2018 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Акціонерного товариства «Кредобанк» (далі - АТ «Кредобанк» або Банк), в якому, з урахуванням уточнень, просила визнати таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис № 20, вчинений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Черник Н. С. 03 січня 2018 року щодо звернення стягнення на предмет застави: транспортирний засіб марки KIA, модель Sportage, 2016 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , що належить ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_2 , виданого центром 6341 14 травня 2016 року.
Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 06 травня 2016 року сторони уклали кредитний договір № 1908/2016, відповідно до умов якого ОСОБА_1 отримала кредит у розмірі 545 224,62 грн на строк до 13 грудня 2017 року. В якості забезпечення виконання зобов`язань за вказаним договором, 16 травня 2016 року між Банком та ОСОБА_1 укладено договір застави, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу (далі - ХМНО) Харитоновою Я. М. за № 1887. Предметом застави є автомобіль KIA Sportage, 2016 року випуску. 03 січня 2018 року приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Черник Н. С. вчинено виконавчий напис, зареєстрований в реєстрі за № 20, згідно з яким запропоновано звернути стягнення на транспортний засіб марки KIA Sportage, 2016 року випуску, який належить ОСОБА_1 на праві приватної власності. 03 серпня 2018 року приватним виконавцем відкрито виконавче провадження № 56922343 з приводу примусового виконання вказаного документу.
Позивач вказувала, що між нею Банком існує спір, зокрема, щодо суми, на яку видано виконавчий напис, у зв`язку з чим ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом про визнання зазначеного виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню.
Рішенням Червонозаводського районного суду м. Харкова від 15 вересня 2020 року, залишеним без змін постановою Харківського апеляційного суду від 12 січня 2021 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено. 
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, керувався тим, що позивач у встановленому законом порядку не спростувала належними і допустимими доказами того, що сума заборгованості перед Банком за кредитним договором на дату вчинення нотаріусом оспорюваного виконавчого напису була іншою, ніж та, яка запропонована в ньому до стягнення. Позивач не вказала суду, яким, на її думку, був дійсний реальний розмір заборгованості на момент вчинення оскаржуваного виконавчого напису та не підтвердила своїх доводів жодними доказами. Доводи позивача стосовно того, що її було позбавлено можливості добровільно виконати вимоги про виконання порушеного зобов`язання у зв`язку з неотриманням ним відповідної вимоги банку, спростовуються матеріалами справи.
У січні 2021 року  ОСОБА_1 звернулась до Верховного Суду з касаційною скаргою на рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 15 вересня 2020 року та постанову Харківського апеляційного суду від 12 січня 2021 року у вищевказаній справі, в якій посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржувані судові рішення скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити її позовні вимоги.
Касаційну скаргу мотивовано тим, що суди попередніх інстанцій не звернули уваги на те, що всупереч підпункту 2.3 пункту 2 Глави 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій, Банк не надав нотаріусу докази отримання ОСОБА_1 вимоги, що позбавило її права надати свої заперечення або оспорити вимоги Банку. Крім того, Банком не надано також доказів безспірності заборгованості боржника, зокрема розрахунок заборгованості не може вважатись таким доказом, у розумінні положень Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, який затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172 (далі - Перелік документів).
 
Також ОСОБА_1 зазначає, що висновки судів попередіх інстанцій суперечать правовим висновкам, викладеним у постановах Верховного Суду від 17 вересня 2020 року у справі № 759/6167/18, від 06 червня 2019 року у справі № 750/1627/18, Великої Палати Верховного Суду від 23 червня 2020 року у справі № 645/1979/15-ц (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України). 
 
Відповідно до пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України  у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).
 
Відповідно до частини шостої статті 394 ЦПК України ухвала про відмову у відкритті касаційного провадження повинна містити мотиви, з яких суд дійшов висновку про відсутність підстав для відкриття касаційного провадження.
Вивчивши касаційну скаргу, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки касаційна скарга є необґрунтованою.
Нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документу випадках і в порядку, встановлених законом (стаття 18 ЦК України).
Згідно з частиною першою статті 39 Закону України «Про нотаріат» (далі - Закон), порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами та посадовими особами органів місцевого самоврядування встановлюється Законом та іншими актами законодавства України.
Для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України(стаття 87 Закону України «Про нотаріат»).
Частиною першою статті 88 Закону передбачено, що нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років.
Порядок вчинення нотаріальних дій містить такі самі правила та умови вчинення виконавчого напису (пункти 1, 3 Глави 16 розділу ІІ Порядку).
Відповідно до пункту 1 Переліку № 1172, для одержання виконавчого напису щодо стягнення за нотаріально посвідченими договорами, що передбачають сплату грошових сум, передачу або повернення майна, а також право звернення стягнення на заставлене майно (крім випадку, передбаченого пунктом 1-1 цього переліку) подаються: а) оригінал нотаріально посвідченого договору (договорів); б) документи, що підтверджують безспірність заборгованості боржника та встановлюють прострочення виконання зобов`язання.
Стаття 50 Закону передбачає, що нотаріальна дія або відмова у її вчиненні, нотаріальний акт оскаржуються до суду. Право на оскарження нотаріальної дії або відмови у її вчиненні, нотаріального акту має особа, прав та інтересів якої стосуються такі дії чи акти.
Вчинення нотаріусом виконавчого напису - це нотаріальна дія, яка полягає в посвідченні права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. При цьому нотаріус здійснює свою діяльність у сфері безспірної юрисдикції і не встановлює прав або обов`язків учасників правовідносин, не визнає і не змінює їх, не вирішує по суті питань права. Тому вчинений нотаріусом виконавчий напис не породжує права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна, а підтверджує, що таке право виникло в стягувача раніше. Мета вчинення виконавчого напису - надання стягувачу можливості в позасудовому порядку реалізувати його право на примусове виконання зобов`язання боржником.
Безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника - це обов`язкова умова вчинення нотаріусом виконавчого напису (стаття 88 Закону України «Про нотаріат»). Однак характер правового регулювання цього питання дає підстави для висновку про те, що безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника для нотаріуса підтверджується формальними ознаками - наданими стягувачем документів згідно з Переліком, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів.
Таким чином, вчинення нотаріусом виконавчого напису відбувається за фактом подання стягувачем документів, які згідно із відповідним Переліком є підтвердженням безспірності заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем. З огляду на наведене та з урахуванням приписів статей 15, 16, 18 ЦК України, статей 50, 87, 88 Закону України «Про нотаріат» захист цивільних прав шляхом вчинення нотаріусом виконавчого напису полягає в тому, що нотаріус підтверджує наявне у стягувача право на стягнення грошових сум, витребування майна. Це право існує, поки суд не встановить зворотного.
Відповідно до частини першої статті 1 Закону України «Про заставу» в силу застави кредитор (заставодержатель) має право в разі невиконання боржником (заставодавцем) забезпеченого заставою зобов`язання одержати задоволення з вартості заставленого майна переважно перед іншими кредиторами.
За рахунок заставленого майна заставодержатель має право задовольнити свої вимоги в повному обсязі, що визначається на момент фактичного задоволення, включаючи проценти, відшкодування збитків, завданих прострочкою виконання (а у випадках, передбачених законом чи договором, - неустойку), необхідні витрати на утримання заставленого майна, а також витрати на здійснення забезпеченої заставою вимоги, якщо інше не передбачено договором застави (стаття 19 Закону України «Про заставу»).
Заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, якщо в момент настання терміну виконання зобов`язання, забезпеченого заставою, воно не буде виконано, якщо інше не передбачено законом чи договором. Звернення стягнення на заставлене майно здійснюється за рішенням суду або третейського суду, на підставі виконавчого напису нотаріуса, якщо інше не передбачене законом або договором застави (стаття 20 Закону України «Про заставу»).
Відповідно до частини першої статті 26 Закону України «Про заставу» заставодавець має право в будь-який час до моменту реалізації предмета застави припинити звернення стягнення на заставлене майно виконанням забезпеченого заставою зобов`язання.
Відповідно до частини першої статті 591 ЦК України реалізація предмета застави, на який звернене стягнення, провадиться шляхом його продажу з публічних торгів, якщо інше не встановлено договором або законом. Порядок реалізації предмета застави з публічних торгів встановлюється законом.
Згідно статті 24 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження здійснюється на підставі рішення суду виконавчого напису нотаріуса в порядку, встановленому законом, або в позасудовому порядку згідно із цим Законом. Використання позасудових способів звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження не позбавляє права боржника, обтяжувача або третіх осіб звернутися до суду. Обтяжувач, який ініціює звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження, зобов`язаний до початку процедури звернення стягнення зареєструвати в Державному реєстрі відомості про звернення стягнення на предмет обтяження.
Одним із позасудових способів звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження відповідно до пункту 5 частини першої статті 26 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» є реалізація заставленого майна на підставі виконавчого напису нотаріуса.
Відповідно до статті 27 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» якщо інше не встановлено цим Законом, обтяжувач, який має намір звернути стягнення на предмет забезпечувального обтяження в позасудовому порядку, зобов`язаний надіслати боржнику та іншим обтяжувачам, на користь яких встановлено зареєстроване обтяження, письмове повідомлення про порушення забезпеченого обтяженням зобов`язання. Повідомлення надсилається одночасно з реєстрацією в Державному реєстрі відомостей про звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження. Повідомлення повинно містити таку інформацію: 1) зміст порушення, вчиненого боржником; 2) загальний розмір не виконаної боржником забезпеченої обтяженням вимоги; 3) опис предмета забезпечувального обтяження; 4) посилання на право іншого обтяжувача, на користь якого встановлено зареєстроване обтяження, виконати порушене зобов`язання боржника до моменту реалізації предмета обтяження або до переходу права власності на нього обтяжувачу; 5) визначення позасудового способу звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження, який має намір застосувати обтяжувач; 6) вимогу до боржника виконати порушене зобов`язання або передати предмет забезпечувального обтяження у володіння обтяжувачу протягом 30 днів з моменту реєстрації в Державному реєстрі відомостей про звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження.
Такими чином, кредитором разом з заявою про вчинення виконавчого напису були надані передбачені Переліком документи, необхідні для вчинення відповідної нотаріальної дії, а саме: оригінал договору застави, копія кредитного договору, копії доказів видачі кредиту, копія вимоги позичальнику з підтвердженням про надіслання, розрахунок заборгованості. В процесі перевірки нотаріусом дотримання вимог Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію їх обтяжень» нотаріусом було перевірено факт реєстрації звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження в Реєстрі та долучено до матеріалів нотаріальної справи витяг з Державного реєстру обтяжень рухомого майна.
Судами попередніх інстанцій встановлено, що 16 травня 2016 року між сторонами укладено кредитний договір № 1908/2016 (надалі - кредитний договір), відповідно до умов якого ОСОБА_1 отримала кредит у розмірі 545 224,62 грн на строк до 15 травня 2023 року.
Відповідно до пункту 3.2 кредитного договору за користування кредитом встановлюється змінювана процентна ставка на умовах, визначених договором.
За вказаним кредитним договором Банк свої обов`язки виконав в повному обсязі, кредит у обумовленому сторонами договорі розмірі надав, що підтверджується меморіальними ордерами.
16 травня 2016 року між сторонами у забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором укладено договір застави, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харитоновою Я. М. за № 1887. Предметом застави є автомобіль KIA, модель Sportage, 2016 року випуску, номер шасі (кузова, рами) - НОМЕР_3 , колір - бежевий, тип - легковий універсал - В, об`єм двигуна - 199 куб. см, реєстраційний номер НОМЕР_1 , що належить ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_2 , виданого Центром 6341 14 травня 2016 року.
08 листопада 2017 року ПАТ «Кредобанк» зареєструвало звернення стягнення на предмет застави (автомобіль KIA, модель Sportage) у Державному реєстрі обтяжень рухомого майна, що підтверджується витягами № 54509205 та № 53939756.
В цей же день, 08 листопада 2017 року, ПАТ «Кредобанк» цінним листом з описом вкладення направило боржнику ОСОБА_1 досудову вимогу щодо виконання договірних зобов`язань, якою повідомило ОСОБА_1 про порушення позичальником своїх кредитних зобов`язань, вимагало дострокового повернення кредиту та повідомило, що у разі невиконання даної вимоги ПАТ «Кредобанк» буде змушений звернути стягнення на предмет застави. Вказаний лист було направлено на адресу позичальника, який одночасно є заставодавцем, визначену в кредитному договорі та договорі застави, що підтверджується наявними в матеріалах справи доказами.
03 січня 2018 року ПАТ «Кредобанк» звернулося до приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу Черник Н. С. з заявою про звернення стягнення за заставлене майно (автомобіль KIA, модель Sportage) шляхом вчинення виконавчого напису нотаріуса. Разом з заявою ПАТ «Кредобанк» надав нотаріусу наступні документи: оригінал договору застави від 16 травня 2017 року реєстровий № 1887, копію кредитного договору, копії доказів видачі кредиту (меморіальних ордерів від 16 травня 2016 року № 22146296, від 16 травня 2016 року № 22146428, від 16 травня 2016 року № 22146476), копію листа від 07 листопада 2017 року на адресу позичальника з підтвердженням про надіслання (список поштових відправлень з оголошеною цінністю, фіскальний чек пошти, опис вкладення у цінний лист з відбитком канцелярського штемпеля пошти), розрахунок заборгованості, копію довіреності представника. Також в матеріалах нотаріальної справи, копії яких були надані нотаріусом на виконання ухвали суду про витребування доказів, наявні витяг з Державного реєстру обтяжень рухомого майна від 03 січня 2018 року № 54509205  та інформаційні довідки з Єдиного реєстру спеціальних бланків нотаріальних довіреностей.
03 січня 2018 року приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Черник Н. С. було вчинено виконавчий напис, зареєстрований в реєстрі за № 20, згідно з яким запропоновано звернути стягнення на транспортний засіб марки KIA, модель Sportage, 2016 року випуску, номер шасі (кузова, рами) - НОМЕР_3 , колір - бежевий, тип - легковий універсал - В, об`єм двигуна - 199 куб. см, реєстраційний номер НОМЕР_1 , що належить ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_2 , виданого Центром 6341 14.05.2016 року. За рахунок коштів, отриманих від реалізації вказаного транспортно засобу запропоновано задовольнити вимоги ПАТ «Кредобанк» станом на 26 грудня 2017 року за період з квітня 2017 року по 26 грудня 2017 року включно у розмірі 574 762,59 грн, у тому числі: 509 835,10 грн - заборгованість за кредитом, 50 195,45 грн - прострочені відсотки, 12 732,04 грн - заборгованість по пені та 2 000,00 грн - плата за вчинення виконавчого напису.
03 серпня 2018 року приватним виконавцем виконавчого округу Харківської області відкрито виконавче провадження № 56922343 щодо примусового виконання виконавчого напису від 03 січня 2018 року № 20.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суди попередніх інстанцій зазначили, що при зверненні АТ «Кредобанк» до нотаріуса про вчинення виконавчого напису нотаріусом здійснена перевірка наявності певних умов, за яких може бути вчинена зазначена нотаріальна дія, а також перевірка всіх пред`явлених для вчинення виконавчого напису документів. Встановивши факт надіслання відповідачем ОСОБА_1 вимогу про усунення порушення кредитних зобов`язань, суди попередніх інстанцій зробили обґрунтований висновок про відмову у задоволенні позову, оскільки позивачем не надано суду доказів порушення нотаріусом процедури вчинення виконавчого напису чи неправомірності вимог стягувача, що позивач у встановленому законом порядку не спростував належними і допустимими доказами того, що сума заборгованості перед Банком за кредитним договором на дату вчинення нотаріусом оспорюваного виконавчого напису була іншою, ніж та, яка запропонована в ньому до стягнення. Позивач не вказала суду, яким, на її думку, був дійсний реальний розмір заборгованості на момент вчинення оскаржуваного виконавчого напису та не підтвердила своїх доводів жодними доказами. 
Доводи заявника про ненадання Банком нотаріусу належних документів на підтвердження безспірності заборгованості Верховний Суд відхиляє, з наступних підстав.
Безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника - це обов`язкова умова вчинення нотаріусом виконавчого напису (статті 88 Закону України «Про нотаріат»). Однак характер правового регулювання цього питання дає підстави для висновку про те, що безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника для нотаріуса підтверджується формальними ознаками - наданими стягувачем документами згідно з Переліком документів.
Захист прав боржника в процесі вчинення нотаріусом виконавчого напису відбувається в спосіб, передбачений підпунктом 2.3 пункту 2 глави 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій, - шляхом надіслання іпотекодержателем повідомлень - письмової вимоги про усунення порушень іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця. Натомість нотаріус вирішує питання про вчинення виконавчого напису на підставі документів, наданих лише однією стороною, стягувачем, а боржник має право надавати нотаріусу свої заперечення з приводу заборгованості у відповідь на повідомлення іпотекодержателя про усунення порушень.
Вчинення нотаріусом виконавчого напису відбувається за фактом подання стягувачем документів, які згідно із відповідним Переліком документів є підтвердженням безспірності заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем. Однак сам по собі цей факт (подання стягувачем відповідних документів нотаріусу) не свідчить про відсутність спору стосовно заборгованості як такого.
З огляду на наведене та з урахуванням приписів статей 15, 16, 18 ЦК України,     статей 50, 87, 88 Закону України «Про нотаріат» захист цивільних прав шляхом вчинення нотаріусом виконавчого напису полягає в тому, що нотаріус підтверджує наявне у стягувача право на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. Це право існує поки суд не встановить зворотного. Тобто боржник, який так само має право на захист свого цивільного права, в судовому порядку може оспорювати вчинений нотаріусом виконавчий напис: як з підстав порушення нотаріусом процедури вчинення виконавчого напису, так і з підстав неправомірності вимог стягувача (повністю чи в частині розміру заборгованості або спливу строків давності за вимогами в повному обсязі чи їх частині), з якими той звернувся до нотаріуса для вчиненням виконавчого напису.
Тому суд при вирішенні спору про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, не повинен обмежуватися лише перевіркою додержання нотаріусом формальних процедур і факту подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника згідно з Переліком документів. Для правильного застосування положень статей 87, 88 Закону України «Про нотаріат» у такому спорі суд повинен перевірити доводи боржника в повному обсязі й установити та зазначити в рішенні, чи справді на момент вчинення нотаріусом виконавчого напису боржник мав безспірну заборгованість перед стягувачем, тобто, чи існувала заборгованість взагалі, чи була заборгованість саме такого розміру, як зазначено у виконавчому написі, та чи не було невирішених по суті спорів щодо заборгованості або її розміру станом на час вчинення нотаріусом виконавчого напису.
Разом із тим законодавством не визначений виключний перелік обставин, які свідчать про наявність спору щодо заборгованості. Ці обставини встановлюються судом відповідно до загальних правил цивільного процесу за наслідками перевірки доводів боржника та оцінки наданих ним доказів.  
Підставами оскарження виконавчих написів може бути як порушення нотаріусом процедури вчинення напису (наприклад, неповідомлення боржника про вимогу кредитора), так і необґрунтованість вимог до боржника.
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджає про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.
Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (стаття 57 ЦПК України         2004 року).
За своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.
Таким чином, судами попередніх інстанцій встановлено, що заперечуючи факт безспірності заборгованості за кредитним договором, позивач не надала суду документів, які спростовують розмір такої заборгованості, а сама лише наявність заперечень боржника щодо заборгованості та її розрахунку не може бути належним підтвердженням спірності такої заборгованості. Такий висновок судів попередніх інстанцій цілком відповідає правовому висновку Великої Палати Верховного Суду від 15 січня 2020 року у справі № 305/2082/14-ц.
Постанова Верховного Суду від 06 червня 2019 року у справі № 750/1627/18, на яку посилається заявник, не може бути підставою для відкриття касаційного провадження у розумінні пункту 1 частини другої статті 389 ЦПК України, оскільки ухвалена раніше, ніж згадана постанова Великої Палати Верховного Суду від 15 січня 2020 року у справі № 305/2082/14-ц.
Доводи стосовно порушення нотаріусом пункту 2.3 пункту 2 глави 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій спростовуються встановленими судами обставинами у справі.
За змістом зазначеного вище пункту вчинення виконавчого напису в разі порушення основного зобов`язання та (або) умов іпотечного договору здійснюється нотаріусом після спливу тридцяти днів з моменту надісланих іпотекодержателем повідомлень - письмової вимоги про усунення порушень іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця. Повідомлення вважається надісланим, якщо є відмітка іпотекодавця на письмовому повідомленні про його отримання або відмітка поштового відділення зв`язку про відправлення повідомлення на вказану в іпотечному договорі адресу.
Зі змісту оскаржуваних рішень убачається, що Банк надав копію листа направленого на адресу позичальника  та підтвердження про надсилання, а саме: список поштових відправлень з оголошеною цінністю, фіскальний чек пошти, опис вкладення у цінний лист з відбитком канцелярського штемпеля пошти.
Доводи касаційної скарги про те, що висновки судів, стосовно порушення порядку повідомлення іпотекодавця про вимогу про усунення порушення, суперечать правовим висновкам Великої Палати Верховного Суду викладеними у постанові від 23 червня 2020 року у справі № 645/1979/15-ц, та у постанові Верховного Суду від 17 вересня 2020 року у справі № 759/6167/18 є безпідставними, оскільки у зазначених справах встановлено, що іпотекодавець не довів належними та допустимими доказами як направлення так отримання іпотекодержателем вимоги про усунення порушень договору, тобто у зазначеній справі були суттєво відмінні від справи № 646/6171/18 обставини, що формують зміст правовідносин і впливають на застосування норм права, а також відмінний предмет спору.
 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) викладено правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77-80, 89, 367 ЦПК України. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.
Таким чином, повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, які оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності та взаємного зв`язку, врахувавши згадані вище висновки Великої Палати Верховного Суду і застосувавши положення статті 88 Закону України «Про нотаріат» з урахуванням цих висновків, суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку щодо відмови у задоволенні позовних вимог у зв`язку з їх недоведеністю, оскільки на момент вчинення виконавчого напису нотаріуса не існувало спору щодо суми заборгованості за кредитним договором, відповідач направив вимогу про виконання зобов`язань, а обставин, за яких виконавчий напис не підлягає виконанню не встановлено, що свідчить про необґрунтованість скарги та відсутність підстав для відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини другої статті 389 ЦПК України.
З огляду на викладене, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга є необґрунтованою , а тому відсутні підстави для відкриття касаційного провадження.
Керуючись пунктом 5 частини другої статті 394, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
УХВАЛИВ:
 
У відкритті касаційного провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Кредобанк», треті особи: приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Черник Наталія Степанівна, приватний виконавець Семендяєв Олександр Сергійович, про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 15 вересня 2020 року та постанову Харківського апеляційного суду від 12 січня 2021 року відмовити.  
 
Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу. 
 
Ухвала оскарженню не підлягає.
 
Судді:    	І. Ю. Гулейков       О. В. Ступак       Г. І. Усик