Постанова                                                   
Іменем України
09 лютого 2021 року
м. Київ
справа № 709/777/17
провадження № 51-2034км19
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду  у складі:
головуючого                                            ОСОБА_1 ,
суддів                                                         ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , 
за участю:
секретаря судового засідання               ОСОБА_4 ,
прокурора                                                   ОСОБА_5 ,
засудженої                                               ОСОБА_6 (у режимі відеоконференції), захисника                                                ОСОБА_7 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу засудженої ОСОБА_6 на вирок Придніпровського районного суду м. Черкаси від 
10 жовтня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Черкаської області від 
22 січня 2019 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 120172502800000081, за обвинуваченням
ОСОБА_6 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянки України, уродженки та жительки АДРЕСА_1 ,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого п. 12 ч. 2 ст. 115 Кримінального кодексу України (далі – КК).
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами 
першої та апеляційної інстанцій обставини
За вироком Придніпровського районного суду м. Черкаси від 
10 жовтня 2017 року ОСОБА_6 засуджено за п. 12 ч. 2 ст. 115 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 14 років.
Згідно з ч. 1 ст. 71 КК за сукупністю вироків до покарання, призначеного за цим вироком, частково приєднано невідбуту частину покарання за вироком Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 20 серпня 2009 року та призначено ОСОБА_6 остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 15 років.
На підставі ч. 5 ст. 72 КК ОСОБА_6 у строк  покарання зараховано строк попереднього ув`язнення з 11 лютого 2017 року до 20 червня 2017 року включно з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.
Вирішено питання щодо процесуальних витрат і речових доказів.
Цим же вироком засуджено ОСОБА_8 , судових рішень щодо якого не оскаржено.
Згідно з вироком ОСОБА_6 визнано винуватою в тому, що вона разом зі своїм співмешканцем ОСОБА_8 28 січня 2017 року близько 20:30 
у домоволодінні ОСОБА_9 на АДРЕСА_2 після спільного розпиття спиртних напоїв, під час словесної перепалки, яка раптово виникла на ґрунті неприязних відносин, вчинили умисне вбивство ОСОБА_9 за попередньою змовою групою осіб. Так, ОСОБА_8 у відповідь на поштовх ОСОБА_9 у бік увімкненої плитки, переслідуючи умисел, спрямований на заподіяння смерті останньому, перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, усвідомлюючи суспільно небезпечні наслідки у вигляді невідворотної смерті та бажаючи їх настання, умисно штовхнув ОСОБА_9 на диван, від поштовху потерпілий впав на спину, а ОСОБА_8 сів на нього зверху в ділянці живота і стискав його шию протягом тривалого проміжку часу з метою подолання його опору. У цей момент ОСОБА_6 кухонним ножем завдала численних ударів у тулуб, руки та голову потерпілого. Після цього ОСОБА_8 встромив металевий цвях уже мертвому ОСОБА_9 в ділянку шиї.
Від протиправних спільних дій ОСОБА_8 та ОСОБА_6 потерпілий ОСОБА_9 помер на місці вчинення злочину.
Апеляційний суд Черкаської області ухвалою від 22 січня 2019 року вирок суду першої інстанції щодо ОСОБА_8 та ОСОБА_6  залишив без змін. 
Постановив зарахувати ОСОБА_6 та ОСОБА_8 у строк покарання строк попереднього ув`язнення з 20 червня 2017 року по 22 січня 2019 року 
з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.
Вимоги касаційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі засуджена ОСОБА_6 просить судові рішення скасувати через істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, а кримінальне провадження закрити на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 Кримінального процесуального кодексу України (далі – КПК). Вважає, що протоколи слідчого експерименту за її участю та за участю ОСОБА_8 є недопустимими доказами. Зазначає, що суди першої та апеляційної інстанцій не призначили перевірку з приводу застосування до неї та до ОСОБА_8 працівниками поліції незаконних методів ведення досудового розслідування. Стверджує, що висновки судів побудовані на припущеннях. Звертає увагу суду на те, що вона не мала фізичної можливості за станом здоров`я та віком заподіяти потерпілому тілесні ушкодження, від яких той помер.
Позиції учасників судового провадження
Прокурор ОСОБА_5 вважав, що касаційна скарга засудженої ОСОБА_6   задоволенню не підлягає.
Засуджена ОСОБА_6 підтримала свою касаційну скаргу.
Захисник ОСОБА_7 підтримав касаційну скаргу засудженої ОСОБА_6 .
Іншим учасникам було належним чином повідомлено про судовий розгляд, але в судове засідання вони не з`явилися.
Мотиви Суду
Згідно зі ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. 
При цьому відповідно до ч. 1 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Зі змісту ст. 370 КПК, якою визначено вимоги щодо законності, обґрунтованості і вмотивованості судового рішення, вбачається, що законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу.
Як убачається з матеріалів провадження, висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_6 у вчиненні злочину, за який її засуджено, ґрунтуються на детально наведених у вироку доказах, які суд усебічно, повно та об`єктивно дослідив, правильно оцінив.
Так, винуватість ОСОБА_6 підтверджується дослідженими у судовому засіданні показаннями потерпілого ОСОБА_10 , показаннями свідків ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , а також письмовими доказами. Зокрема, даними протоколів проведення слідчих експериментів від 13 лютого 2017 року за участю ОСОБА_8 та ОСОБА_6 ; даними протоколів огляду предметів від 26 квітня 2017 року, оглядів місця події від 29 та 30 січня 2017 року; даними висновків судово-медичної експертизи трупа ОСОБА_9 від 30 січня 2017 року № 05-08-02/19; даними висновків судово-медичної імунологічної експертизи крові ОСОБА_6 від 
15 березня 2017 року № 05-1-09/134; даними висновків судово-медичної імунологічної експертизи від 29 березня 2017 року № 05-1-08/103. 
Відповідно до висновку судово–психіатричного експерта від 22 березня 
2017 року № 122 ОСОБА_6 хронічним психічним захворюванням, недоумством не страждає і не страждала на період часу, до якого відноситься скоєння інкримінованого їй правопорушення, а має прояви емоційно-нестійкого розладу особистості в стані компенсації, органічного, у зв`язку з алкоголізацією і віковими змінами, легкого когнітивного розладу та психічні й поведінкові розлади внаслідок вживання алкоголю із синдромом залежності, що за відсутності розладів психотичного чи межового з психотичним рівня при збереженні в неї вольових процесів, критичних і прогностичних функцій  свідчить про її здатність усвідомлювати свої дії і керувати ними (т. 2, 
а.с. 13–17).
Даними висновків судово-медичної імунологічної експертизи від 29 березня 2017 року № 05-1-08/103 про те, що на одязі ОСОБА_6 виявлено кров у вигляді дрібних краплинок, походження якої від потерпілого ОСОБА_9 не виключається, спростовуються доводи засудженої про відсутність її на місці події під час вчинення злочину. 
Доводи ОСОБА_6 про те, що протоколи проведення слідчих експериментів необхідно було визнати недопустимими доказами, є безпідставними.
Як убачається з матеріалів кримінального провадження, зазначені слідчі експерименти відповідають вимогам ст. 240 КПК, були проведені із застосуванням технічних засобів фіксації, за участю ОСОБА_8 та 
ОСОБА_6 , захисників ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , спеціалістів, статиста, у присутності понятих, містять ознаки відтворення дій, обстановки 
і обставин події, зауважень від учасників не надходило, а тому суд першої інстанції правильно послався на дані, отримані під час цих слідчих дій, як на доказ винуватості ОСОБА_6 . 
Об’єднана палата Касаційного кримінального суду Верховного Суду у своїй постанові від 14 вересня 2020 року (провадження № 51-6070кмо19) зробила такий правовий висновок: приписи ч. 4 ст. 95 КПК про те, що суд може обґрунтовувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання або які отримано в порядку, передбаченому ст. 225 цього Кодексу, мають застосовуватися лише до відомостей, що відповідають ознакам показань як самостійного процесуального джерела доказів згідно зі ст. 95 КПК. Показання необхідно розмежовувати з іншим самостійним процесуальним джерелом доказів – протоколом слідчого експерименту. 
Заперечення обвинуваченим у судовому засіданні відомостей, які слідчий, прокурор перевіряв або уточнював за його участю під час слідчого експерименту, не може автоматично свідчити про недопустимість як доказу протоколу слідчого експерименту.
Колегія суддів погоджується з таким висновком та вважає непереконливими доводи засудженої, наведені в її касаційній скарзі, щодо безпідставності визнання її винуватою у вчиненні умисного вбивства ОСОБА_9 за попередньою змовою групою осіб.
Отже, наведене свідчить про правильність кваліфікації районним судом дій ОСОБА_6 за п. 12 ч. 2 ст. 115  КК.
Призначене ОСОБА_6 покарання відповідає вимогам статей 50, 65 КК і у скарзі не оспорюється.
Доводи засудженої ОСОБА_6 про те, що під час досудового розслідування до неї та до засудженого ОСОБА_8 застосовувались недозволені методи ведення досудового розслідування у виді психологічного тиску, перевірялися судом апеляційної інстанції та обґрунтовано визнані безпідставними. Як убачає колегія суддів з матеріалів кримінального провадження, ухвалою Апеляційного суду Черкаської області від 15 січня 2018 року постановлено провести перевірку за фактом застосування недозволених методів проведення досудового розслідування щодо ОСОБА_8 та ОСОБА_6 (т. 2, 
а.с. 114–115). За результатами перевірки постановою слідчого Золотоніського відділу поліції ГУНП в Черкаській області від 28 серпня 2018 року було закрито кримінальне провадження у зв`язку з відсутністю в діях працівників поліції складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 365 КК (т. 2, 
а.с. 137). Будь-яких конкретних фактів щодо застосування недозволених методів слідства, які б потребували додаткової перевірки, у касаційній скарзі не зазначено.
При перегляді кримінального провадження в апеляційному порядку суд відповідно до вимог ст. 419 КПК ретельно перевірив доводи в апеляційних скаргах обвинувачених ОСОБА_8 , ОСОБА_6 і прокурора та дав на них мотивовані відповіді. Зазначив, на яких підставах апеляційні скарги визнав необґрунтованими.  
Ухвала суду апеляційної інстанції відповідає вимогам статей 419, 370 КПК.
Отже, з огляду на те, що не встановлено істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які були б безумовними підставами для скасування або зміни судових рішень, касаційна скарга засудженої 
ОСОБА_6 не підлягає задоволенню. 
Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК, Верховний Суд
ухвалив:
Вирок Придніпровського районного суду м. Черкаси від 
10 жовтня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Черкаської області від 
22 січня 2019 року щодо ОСОБА_6 залишити без зміни, а касаційну скаргу засудженої ОСОБА_6 – без задоволення.
Постанова Верховного Суду набирає законної сили з моменту проголошення,  є остаточною та оскарженню не підлягає.
Судді:
 
ОСОБА_1                              ОСОБА_2                                ОСОБА_3