ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 січня 2021 р.	Справа № 520/12680/2020	

Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Подобайло З.Г.,
Суддів: Бартош Н.С. ,  Григорова А.М. ,
за участю секретаря судового засідання Щеглової Г.О.

          розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Харківського окружного адміністративного суду від 23.11.2020 року, головуючий суддя І інстанції: Бадюков Ю.В., м. Харків, повний текст складено 23.11.20 року по справі № 520/12680/2020
          за позовом       ОСОБА_1  
          до      Військової частини НОМЕР_1                   
          про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовом до Військової частини НОМЕР_1 , в якому просить суд: визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 Національної Гвардії щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 компенсації за неотримане речове майно; зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 Національної Гвардії нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно.
19.11.2020 року до Харківського окружного адміністративного суду надійшла заява представника позивача Коссе Є.К. про забезпечення доказів шляхом заборони відповідачу знищувати чи будь-яким іншим чином спотворювати будь-які документи, що стосуються речового забезпечення ОСОБА_1 під час його служби у Військовій частині НОМЕР_1 .
Ухвалою Харківського окружного адміністративного суду від 23.11.2020 року у задоволенні заяви представника позивача ОСОБА_2 про забезпечення доказів відмовлено.
Не погодившись з ухвалою суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить суд апеляційної інстанції скасувати ухвалу Харківського окружного адміністративного суду від 23.11.2020 року та ухвалити постанову, якою задовольнити заяву про забезпечення доказів.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначає, що судом першої інстанції безпідставно вказано, що подана заява про забезпечення доказів є по суті заявою про витребування доказів, оскільки позивачем чітко обґрунтовано саме необхідність заборони знищення документів, а ніяк не витребування. Стверджує, що позивачем в обґрунтування своєї позиції  надано посилання на наказ Міністерства юстиції України №1115/5 від 11.07.2014 року «Про затвердження Переліку видів документів, що створюються під час діяльності Державної кримінально-виконавчої служби України,  із зазначенням строків їх зберігання», котрим регулюється питання зберігання та знищення документів, та беручи до уваги той факт, що може виникнути необхідність огляду в судовому засіданні будь-якої інстанції саме оригіналів документів, судом свавільно та з надмірним формалізмом відмовлено у задоволенні заяви. Вказує, що висновок суду першої інстанції про ненаведення позивачем жодних обставин, які б свідчили про можливу втрату чи/або неможливість отримання таких документів у майбутньому, суперечить вищезазначеному наказу Міністерства юстиції України №1115/5 від 11.07.2014 року, оскільки в даному наказі чітко встановлено строк зберігання документів, який спливає 01.01.2021 року.
Сторони в судове засідання апеляційної інстанції не прибули, про дату, час та місце апеляційного розгляду справи повідомлені належним чином.
Апеляційна скарга розглядається у судовому засіданні згідно приписів ст.229 КАС України.
Відповідно до ч.1 ст.308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши в межах апеляційної скарги ухвалу суду першої інстанції, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, вважає, що апеляційна скарга  не підлягає задоволенню, з наступних підстав. 
Відмовляючи у задоволенні заяви представника позивача Коссе Є.К. про забезпечення доказів, суд першої інстанції врахував, що представником відповідача до відзиву на позовну заяву надано копію витягу з наказу командира військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України (по стройовій частині) від 19.11.2018 року №238 і копію арматурної картки №282 на ОСОБА_1 , та дійшов висновку, що представником позивача не наведено жодних обставин, які б свідчили про можливу втрату чи/або неможливість отримання документів в майбутньому. 
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.
Згідно з ч.1, абз. 1-4 ч.2 ст.72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
Частинами 1, 2 ст.94 КАС України визначено, що письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не визначено цим Кодексом. Якщо для вирішення спору має значення лише частина документа, подається засвідчений витяг з нього.
Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст.114 КАС України суд за заявою учасника справи або особи, яка може набути статусу позивача, має забезпечити докази, якщо є підстави припускати, що засіб доказування може бути втрачений або збирання чи подання відповідних доказів стане згодом неможливим або утрудненим. Заява про забезпечення доказів може бути подана до суду як до, так і після подання позовної заяви. 
Згідно з ч.1 ст.115 КАС України суд забезпечує докази допитом свідків, призначенням експертизи, витребуванням та оглядом доказів, у тому числі за місцем їх знаходження, забороною вчиняти певні дії щодо доказів та зобов`язанням вчинити певні дії щодо доказів.
Аналізуючи наведені положення КАС України у зіставленні з вимогами позивача, насамперед необхідно зауважити, що процесуальний механізм забезпечення доказів, призначений для того, щоб отримати/зберегти ті докази, щодо яких існують достатні підстави вважати, що з часом їх може бути безповоротно втрачено.
Тобто, це не тільки спосіб здобути докази, які стосуються предмета доказування і мають значення/потрібні для вирішення справи, але насамперед спосіб одночасно запобігти їх ймовірній втраті у майбутньому. Щодо останнього, то ризик такої втрати повинен ґрунтуватися на об`єктивних фактах і тільки в сукупності усіх наведених умов суд може вжити заходів для забезпечення доказів.
Аналогічний правовий висновок викладено в постановах Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019 року у справі №9901/845/18, від 09.10.2019 року у справі №9901/385/19.
Пунктами 4-6 ч.1 ст.116 КАС України встановлено, що у заяві про забезпечення доказів повинні бути зазначені: докази, забезпечення яких є необхідним, а також обставини, для доказування яких вони необхідні; обґрунтування необхідності забезпечення доказів; спосіб, у який заявник просить суд забезпечити докази, у разі необхідності - особу, у якої знаходяться докази.
Тобто, обов`язок доведення таких обставин покладається на особу, яка звертається до суду із заявою про забезпечення доказів.
Зі змісту поданої заяви про забезпечення доказів вбачається, що заявник, посилаючись на наказ Міністерства юстиції України №1115/5 від 11.07.2014 року «Про затвердження Переліку видів документів, що створюються під час діяльності Державної кримінально-виконавчої служби України, із зазначенням строків їх зберігання», зазначає про ймовірну можливість знищення документів, що стосуються речового забезпечення ОСОБА_1 під час його служби у Військовій частині НОМЕР_1 . 
Колегія суддів вважає безпідставними посилання представника позивача в поданій заяві про забезпечення доказів та апеляційній скарзі, на наказ Міністерства юстиції України №1115/5 від 11.07.2014 року «Про затвердження Переліку видів документів, що створюються під час діяльності Державної кримінально-виконавчої служби України, із зазначенням строків їх зберігання», оскільки зазначений Перелік визначає строки зберігання специфічних документів, що створюються під час діяльності Державної пенітенціарної служби України, її територіальних органів, кримінально-виконавчої інспекції, установ виконання покарань, слідчих ізоляторів, воєнізованих формувань, навчальних закладів, закладів охорони здоров`я, підприємств установ виконання покарань, інших підприємств, установ і організацій, створених для забезпечення виконання завдань Державної кримінально-виконавчої служби України, та не підлягає застосуванню в даному випадку.
Крім того, колегія суддів враховує, що представником відповідача до відзиву на позовну заяву надано копію витягу з наказу командира військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України (по стройовій частині) від 19.11.2018 року №238 і копію арматурної картки №282 на ОСОБА_1 . 
Таким чином, заявником не доведено, що невжиття заходів, зазначених у заяві про забезпечення доказів, може ускладнити або привести до неможливості всебічного, повного та об`єктивного розгляду справи.
З огляду на зазначене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про необґрунтованість заяви представника позивача про вжиття заходів забезпечення доказів та відсутність правових підстав для її задоволення, оскільки заявником не доведено існування обставин, визначених у ст.114 КАС України для забезпечення доказів. 
Відповідно до ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб`єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.
Згідно із ч.1 ст.6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.
Відповідно до ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок також акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.
Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану в пункті 58 рішення у справі "Серявін та інші проти України" (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain), серія A, 303-A, п. 29).  
Доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи судом апеляційної інстанції, спростовані зібраними по справі доказами та встановленими обставинами, з наведених підстав висновків суду не спростовують. Крім того, доводи апеляційної скарги є ідентичними тим, які були висловлені в заяві про забезпечення доказів та з урахуванням яких суд першої інстанції вже надав оцінку встановленим обставинам справи.
Згідно з приписами ч.1 ст.315 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
У відповідності до ст.316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З огляду на вищевикладене, колегія суддів доходить висновку, що ухвала суду першої інстанції прийнята з дотриманням норм матеріального та процесуального права, з врахуванням усіх обставин, що мають значення для вирішення питання, тому підстави для її зміни чи скасування відсутні.
Керуючись ст. ст. 242, 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу   залишити без задоволення.
Ухвалу Харківського окружного адміністративного суду від 23.11.2020 року по справі № 520/12680/2020  залишити без змін.
 . 

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню.

Головуючий суддя 	(підпис)	З.Г. Подобайло	
Судді	(підпис)  (підпис) 	Н.С. Бартош    А.М. Григоров   	
Повний текст постанови складено  25.01.2021 року