СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
проспект Незалежності, 13, місто Харків, 61058

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"02" березня 2021 р.                                                           Справа № 922/1251/20  

Східний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: головуючий суддя Шутенко І.А., суддя Россолов В.В. , суддя  Сіверін В.І. 
за участю секретаря судового засідання  Чумак Д.В., 
та за участю представників сторін: 
від позивача  –  адвокат Верхацький І.В., довіреність №14-335 від 22.12.2020;
від відповідача –  не з`явилися; 
розглянувши в режимі відеоконференції за участю представника позивача поза межами приміщення суду, у відкритому судовому засіданні у приміщенні Східного апеляційного господарського суду апеляційні скарги
1. Первомайського комунального підприємства "Тепломережі" (вх. №1927 Х/1)
2.Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" (вх. №2025 Х/1)
на рішення Господарського суду Харківської області від 13.07.2020 (повний текст складено  20.07.2020) ухвалене у складі судді Прохорова С.А.
у справі №922/1251/20
за позовом Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України", 01601, м. Київ, вул. Б. Хмельницького, 6, код 20077720
до відповідача Первомайського комунального підприємства "Тепломережі", 64102, Харківська область, м. Первомайський, мікрорайон 1/2, дитячий садок №9, код 31679569  
про стягнення 373122,15 грн

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду Харківської області від 13.07.2020 у справі №922/1251/20 позов задоволено частково. Стягнуто з Первомайського комунального підприємства "Тепломережі" (далі – Первомайське КП "Тепломережі", відповідач) на користь Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" (далі – АТ "НАК "Нафтогаз України", позивач)  - 162779,92 грн, у тому числі: пеня у сумі 37119,15 грн; три проценти річних у сумі 35354,56 грн; інфляційні втрати у сумі 90306,21 грн на підставі договору постачання природного газу №2502/1617-ТЕ-32 від 30.09.2016. В решті позову відмовлено. Судові витрати позивача по сплаті судового збору покладено на відповідача. Стягнуто з відповідача на користь АТ "НАК "Нафтогаз України"  - 5596,83 грн судового збору.
Не погодившись з рішенням, ухваленим судом першої інстанції, до Східного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою звернувся відповідач (далі - апелянт-1), в якій просить скасувати рішення Господарського суду Харківської області від 13.07.2020 у справі №922/1251/20 в частині задоволених позовних вимог позивача на суму 162779,92 грн, у тому числі: пеня у сумі 37119,15 грн; три проценти річних у сумі 35354,56 грн; інфляційні втрати у сумі 90306,21 грн та постановити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову в цій частині.
Апелянт-1 зазначає, що судом першої інстанції не враховано, що відповідач оплачував природний газ не власними коштами, а відповідно до Постанов КМУ №20, №217 на прострочення оплат відповідно до цих постанов не можна нараховувати суму пені, 3% річних та інфляційні втрати.  
Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 11.08.2020 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Первомайське КП "Тепломережі" на рішення Господарського суду Харківської області від 13.07.2020 у справі №922/1251/20; встановлено сторонам строк до 01.09.2020 для подання відзиву на апеляційну скаргу з доказами його надсилання іншим учасникам справи; призначено справу до розгляду на 15.09.2020 об 11:00 годині.
Разом з тим, до Східного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою звернувся позивач - АТ "НАК "Нафтогаз України" (далі – апелянт-2), який просить поновити строк на апеляційне оскарження рішення Господарського суду Харківської області від 13.07.2020 у справі №922/1251/20, рішення скасувати в частині відмови у стягненні пені на суму 210342,23 грн та прийняти в цій частині нове рішення, яким позовні вимоги АТ "НАК "Нафтогаз України" задовольнити та стягнути з Первомайське КП "Тепломережі" на користь позивача пеню у сумі 210342,23 грн, судові витрати просить відшкодувати за рахунок відповідача.
Апелянт-2 вважає, що рішення суду в частині зменшення неустойки прийняте з порушенням норм матеріального права, зокрема ст. 233 ГК України, ст. 549-552, 599, 625 ЦК України, без дослідження істотних обставин справи.
Свої вимоги апелянт-2 обґрунтовує тим, що відсутність у боржника коштів не є підставою для звільнення від відповідальності, зазначає, що судом першої інстанції під час ухвалення судового рішення не було враховано інтереси позивача, та не вбачається надання судом об`єктивної оцінки, що даний випадок є винятковим.
Скаржник зазначає, що суд першої інстанції не врахував тієї обставини, що відповідачем сплачено лише частину суми основного боргу, при цьому прострочення триває значний час.
Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 18.08.2020 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою АТ "НАК "Нафтогаз України" на рішення Господарського суду Харківської області від 13.07.2020 у справі №922/1251/20. Встановлено відповідачу строк до 08.09.2020 для подання відзиву на апеляційну скаргу з доказами його надсилання апелянту. Об`єднано апеляційне провадження за апеляційною скаргою Первомайського КП "Тепломережі" на рішення Господарського суду Харківської області від 13.07.2020 у справі №922/1251/20 разом з апеляційним провадженням за апеляційною скаргою АТ "НАК "Нафтогаз України" на рішення Господарського суду Харківської області від 13.07.2020 у справі №922/1251/20. Призначено справу до розгляду на 15.09.2020 об 11:00 годині.
Первомайське КП "Тепломережі" у своєму відзиві (вх. №7678 від 17.08.2020) заперечує проти задоволення апеляційної скарги АТ "НАК "Нафтогаз України", вважає, що рішення суду першої інстанції в частині зменшення розміру пені на 85% є законним, обґрунтованим та відповідає практиці розгляду аналогічних спорів між позивачем та відповідачем.
31.08.2020 до апеляційного суду від АТ "НАК "Нафтогаз України" надійшов відзив на апеляційну скаргу відповідача, в якому апелянт-2 зазначає, що апеляційна скарга є необґрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню, а рішення суду в оскаржуваній частині винесене із дотриманням норм матеріального та процесуального права.
Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 15.09.2020 оголошено перерву у судовому засіданні у справі №922/1251/20 до  13.10.2020 об 11:30 год. Судове засідання призначене на 13.10.2020 об 11:30 год  ухвалено провести в режимі відеоконференції за допомогою програми Easycon поза межами приміщення суду за участю представника АТ "НАК "Нафтогаз України".
12.10.2020 до апеляційного суду від представника Первомайського КП "Тепломережі" надійшло клопотання про зупинення провадження у справі до розгляду Об`єднаною Палатою Верховного Суду аналогічної  справи №903/918/19 щодо правомірності нарахування пені, 3% річних та інфляції на платежі відповідно до Постанови КМУ №217.
Розпорядженнями керівника апарату суду від 12.10.2020 та 13.10.2020 у зв`язку з відпусткою на дату розгляду справи суддів Тихого П.В. та Хачатрян В.С., які входять до складу колегії суддів, призначено повторний автоматизований розподілу судової справи між суддями.
Відповідно до витягів з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 12.10.2020 та 13.10.2020 для розгляду справи сформовано колегію суддів у складі: Шутенко І.А. – головуючий суддя, суддя Россолов В.В., суддя          Сіверін В.І.
Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 13.10.2020 клопотання Первомайського КП "Тепломережі" про зупинення апеляційного провадження задоволено. Зупинено апеляційне провадження у справі №922/1251/20 за апеляційними скаргами Первомайського КП "Тепломережі" та АТ "НАК "Нафтогаз України" на рішення Господарського суду Харківської області від 13.07.2020 до закінчення перегляду  Верховним Судом у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду справи №903/918/19 та оприлюднення повного тексту постанови. Ухвалено учасникам справи повідомити Східний апеляційний господарський суд про усунення обставин, що спричинили зупинення апеляційного провадження у справі.
26.01.2021 до апеляційного суду від позивача надійшло клопотання про поновлення розгляду справи, в якому апелянт-2 просить поновити розгляд справи №922/1251/20.
Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 01.02.2021 поновлено провадження у справі №922/1251/20 за апеляційними скаргами Первомайського КП "Тепломережі" та АТ "НАК "Нафтогаз України" на рішення Господарського суду Харківської області від 13.07.2020 у справі №922/1251/20. Розгляд справи призначено на 02.03.2021 об 11:30 год.
Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 17.02.2021 задоволено заяву представника АТ "НАК "Нафтогаз України" про участь у судовому засіданні Східного апеляційного господарського суду з розгляду справи №922/1251/20, яке відбудеться     02.03.2021 об 11:30 у залі судового засідання №115 в режимі відеоконференції. Проведення судового засідання в режимі відеоконференції ухвалено здійснити за допомогою системи відеоконференцзв`язку "EаsyCon".
02.03.2021 до апеляційного суду від  Первомайського КП "Тепломережі" надійшла заява про розгляд справи за відсутності представника відповідача у зв`язку з участю його представника в цей час у кримінальних процесах.
02.03.2021 у судовому засіданні апеляційної інстанції в режимі відеоконференції за межами приміщення суду за допомогою системи відеоконференцзв`язку "EаsyCon" був присутній представник позивача, який наполягав на доводах апеляційної скарги АТ "НАК "Нафтогаз України", просив суд її задовольнити, зазначав про відсутність підстав для зменшення розміру пені. Разом з тим, представник заперечував проти задоволення апеляційної скарги Первомайського КП "Тепломережі", та вважає рішення суду в частині задоволених позовних вимог законним та обґрунтованим. 
Представник відповідача до судового засідання 02.03.2021 не з`явився. Про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, надав заяву про розгляд справи за його відсутності. 
Відповідно до ч. 12 ст. 270 ГПК України, неявка сторін, або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Зважаючи на те, що в матеріалах справи містяться докази повідомлення всіх учасників судового процесу, а також те, що явка сторін не визнавалася судом обов`язковою, колегія суддів вважає за можливе розглянути апеляційну скаргу за відсутності представника відповідача, у зв`язку з чим переходить до її розгляду по суті.
Згідно до ч. 1 ст. 269 ГПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Частиною 2 наведеної статті передбачено, що суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Перевіривши повноту встановлення господарським судом обставин справи та докази по справі на їх підтвердження, їх юридичну оцінку, а також доводи апеляційної скарги в межах вимог, передбачених статтею 269 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів Східного апеляційного господарського суду встановила наступне.
Як встановлено судом, 30.09.2016 між Публічним акціонерним товариством "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" та Первомайським комунальним підприємством "Тепломережі" 30.09.2016 укладено договір №2502/1617-ТЕ-32 постачання природного газу (далі - Договір).
Природний газ, що постачається за договором, використовується споживачем виключно для виробництва теплової енергії для надання послуг з опалення та постачання гарячої води населенню (п.1.2 Договору.)
Пунктом 2.1 Договору сторони погодили обсяги газу, що планується передати (з урахуванням додаткової угоди № 2 від 27.02.2017 до Договору).
Згідно пункту 3.4 Договору, приймання-передача газу, переданого продавцем покупцеві у відповідному місяці продажу, оформлюється актом приймання-передачі газу.
Ціна газу визначена сторонами в розділі 5 Договору.
Згідно з пунктом 6.1 Договору, оплата за природний газ здійснюється споживачем виключно шляхом 100% поточної оплати протягом місяця поставки природного газу.  Остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється до 25-го числа (включно) місяця, наступного за місяцем поставки газу.
У відповідності до п. 6.1. договору оплата за природний газ здійснюється споживачем виключно коштами шляхом 100 відсоткової поточної оплати протягом місяця поставки природного газу. Остаточний розрахунок за фактично переданий природний газ здійснюється до 25 числа (включно) місяця, наступного за місяцем поставки газу (в редакції Додаткової угоди № 3 від 31.03.2017).
Сторони погодили, що з урахуванням п. 11.3 цього договору укладення договору про організацію взаєморозрахунків, а також підписання сторонами відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 11.01.2005 №20 "Про затвердження Порядку перерахування деяких субвенцій з державного бюджету місцевим бюджетам на надання пільг, субсидій та компенсацій" спільних протокольних рішень про організацію взаєморозрахунку за природний газ та теплопостачання, не змінює строків та умов розрахунків за цим договором (п. 6.1.1. Договору в редакції Додаткової угоди № 3 від 31.03.2017). 
Підпунктом 2 пункту 6.2. Договору постачання №2502/1617-ТЕ-32 від 30.09.2016 сторони погодили, що споживач в будь-якому випадку зобов`язаний своєчасно та в повному обсязі розрахуватися за поставлений природний газ відповідно до пункту 6.1. цього договору, у разі якщо на поточний рахунок із спеціальним режимом використання споживача надходить недостатньо коштів для своєчасної оплати використаного природного газу.
В строк до 15-го числа місяця, наступного за місяцем поставки газу, споживач має право надати постачальнику довідку щодо суми коштів, які підлягають обов`язковій сплаті постачальнику природного газу протягом міжопалювального періоду, в рахунок оплати за природний газ, спожитий в кожному місяці опалювального сезону, за формою згідно з додатком 5 до Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21.07.2005 №630 (п. 6.1.2 Договору в редакції Додаткової угоди № 3 від 31.03.2017).
Положеннями пункту 7.2 договору передбачено, серед іншого, обов`язок споживача щодо своєчасної оплати вартості поставленого природного газу в розмірі та порядку, що передбачені цим договором.
Пунктом 8.2 Договору передбачено, що у разі прострочення споживачем оплати згідно п. 6.1 цього Договору він зобов`язується сплатити постачальнику пеню в розмірі 21% річних, але не більше подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла в період, за який нараховується пеня, розраховану від суми простроченого платежу за кожен день прострочення.
Строк, у межах якого сторони можуть звернутися до суду з вимогою про захист своїх прав за цим договором (строк позовної давності), у тому числі щодо стягнення основної заборгованості, пені, штрафів, інфляційних нарахувань, відсотків річних, становить п`ять років (п. 10.3 договору).
Сторони погодили, що з урахуванням п. 11.3 цього договору, укладення договорів про організацію взаєморозрахунків, а також підписання сторонами відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 11.01.2005 № 20 спільних протокольних рішень про організацію взаєморозрахунків за природний газ та теплопостачання не звільняє споживача від обов`язку сплати на користь постачальника платежів відповідно 625 Цивільного кодексу України, нараховані на всю суму заборгованості за цим договором (п.8.3 Договору).
Договір набуває чинності з дати підписання уповноваженими представниками сторін та скріплення їх підписів печатками сторін, за їх наявності, і діє в частині реалізації природного газу з 01 жовтня 2016 року до 31 березня 2017 року (включно), а в частині проведення розрахунків - до їх повного здійснення (п.12.1 Договору).
На виконання умов Договору постачання природного газу від 30.09.2016 №2502/1617-ТЕ-32, позивачем передано Первомайському КП "Тепломережі" природний газ на загальну суму 51886386,14 грн, що підтверджується наданими до позовної заяви актами приймання-передачі від 31.10.2016 на суму 4354129,33 грн  (у жовтні 2016), від 30.11.2016 на суму 8649529,91 грн (у листопаді 2016), від 31.12.2016 на суму 11444669,76 грн (у грудні 2016), від 31.01.2017 на суму 11715825,44 грн (у січні 2017), від 28.02.2017 на суму 9812843,11 грн (у лютому 2017), від 31.03.2017 на суму 5909388,59 грн (у березні 2017).
Відповідач звернувся до позивача із довідкою щодо суми коштів, які підлягають обов`язковій сплаті постачальнику природного газу протягом міжопалювального періоду, в рахунок оплати за природний газ, спожитий в листопаді-березні місяцях опалювального сезону 2016/16 року.
Позивач наголошує, що відповідачем прийняті на себе зобов`язання за договором по сплаті за отриманий природний газ здійснювалися несвоєчасно та не були виконані у передбачений пунктом 6.1 договору строк, на підтвердження чого надано довідку операції по договору №2502/1617-ТЕ-32 по Первомайському КП "Тепломережі", з 01.09.2016 по 30.11.2019.
Враховуючи наведене, позивач звернувся до господарського суду з позовом про стягнення з відповідача боргу у загальній сумі 373122,15 грн, у тому числі: пеня у сумі 247 461,38 грн; три проценти річних у сумі 35354,56 грн.; інфляційні втрати у сумі 90306,21 грн на підставі договору постачання природного газу №2502/1617-ТЕ-32 від 30.09.2016 ( з урахуванням заяви позивача про зменшення позовних вимог).
Як зазначалося, рішенням Господарського суду Харківської області від 13.07.2020 у справі №922/1251/20 позов задоволено частково. Стягнуто з Первомайського КП "Тепломережі" на користь АТ "НАК "Нафтогаз України" - 162779,92 грн, у тому числі: пеня у сумі 37119,15 грн; три проценти річних у сумі 35354,56 грн; інфляційні втрати у сумі 90306,21 грн на підставі договору постачання природного газу №2502/1617-ТЕ-32 від 30.09.2016. В решті позову відмовлено. Судові витрати позивача по сплаті судового збору покладено на відповідача. Стягнуто з відповідача на користь АТ "НАК "Нафтогаз України"  - 5596,83 грн судового збору.
Рішення суду мотивовано тим, що оплату за переданий газ відповідач здійснював несвоєчасно та не виконав зобов`язання у визначений Договором строк, чим порушив умови господарського зобов`язання, зокрема, вимоги пункту 6.1 Договору.
Судом встановлено, що частково оплата за природний газ проводилася коштами державного бюджету (позначка ПКМУ №20), решта оплати проводилася коштами відповідача, отриманими від споживачів через рахунок зі спеціальним режимом використання, відкритий в уповноваженому банку. Оплата з цього рахунку проводилася коштами, які надходили від споживачів та розподілялися за нормативами перерахування коштів, які встановлював НКРЕКП. Незалежно від того, що правовідносини між сторонами виникли на підставі господарського договору, грошові зобов`язання між сторонами договору в частині, яку держава компенсуватиме за рахунок коштів державного бюджету, регулюються відповідними нормами законодавства, зокрема адміністративного (бюджетного), застосування, чинність яких не залежить від того, чи передбачали сторони у договорі відповідні умови.
Таким чином, відповідач не є боржником щодо зобов`язань, які виконувались на підставі спільних протокольних рішень відповідно до Порядку №20, тому суми заборгованості з 3% річних та інфляційних втрат не слід нараховувати на суми платежів, здійснені у відповідності до Порядку №20.
Суд, за наявності встановленого факту несвоєчасної сплати відповідачем власними коштами за отриманий природний газ, перевіривши арифметичний розрахунок 3% річних, інфляційних втрат та пені дійшов висновку, що наданий позивачем розрахунок (з урахуванням заяви про зменшення позовних вимог) відповідає вимогам діючого законодавства, є правомірним, а тому, суд дійшов висновку про законність та обґрунтованість позовних вимог.
Також, суд першої інстанції дійшов висновку про задоволення клопотання відповідача про зменшення розміру штрафних санкцій на 85% від заявленої позивачем суми пені за несвоєчасну оплату вартості поставленого природного газу.
При перегляді рішення місцевого господарського суду із врахуванням меж апеляційного перегляду згідно положень ст. 269 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів апеляційного господарського суду виходить з наступного.
Згідно з ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України, суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених Господарським кодексом України.
Відповідно до ст. 526 Цивільного Кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Визначення поняття зобов`язання міститься у частині першій статті 509 ЦК України, за якою зобов`язання - це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 Цивільного кодексу України).
За положеннями ст. 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст.629 Цивільного кодексу України).
За своєю правовою природою договір постачання природного газу від 30.09.2016 №2502/1617-ТЕ-32 з урахуванням додаткових угод, є договором поставки, згідно з яким за приписами ст. 712 Цивільного кодексу України, продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим,  сімейним,  домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.
Відповідно до ч.1 ст.692 Цивільного кодексу України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.
Дослідженням матеріалів справи колегією суддів встановлено належне виконання позивачем прийнятих на себе зобов`язань за договором з постачання відповідачу природного газу, зауважень щодо обсягу та кількості переданого природного газу від відповідача не надходило, що підтверджується наявними у матеріалах справи актами приймання-передачі природного газу.
Судом встановлено, що частково оплата за природний газ проводилася коштами державного бюджету (позначка ПКМУ №20), а саме на загальну суму 34930485,81 грн.
Решта оплати (заборгованість у розмірі 16955900,33 грн) проводилася коштами відповідача, отриманими від споживачів через рахунок зі спеціальним режимом використання, відкритий в уповноваженому банку. Оплата з цього рахунку проводилася коштами, які надходили від споживачів та розподілялися за нормативами перерахування коштів, які встановлював НКРЕКП.
Як вбачається з матеріалів справи, позивач заявив вимоги про стягнення пені, 3% річних та інфляційних втрат, які нараховані на заборгованість за природний газ, розрахунок за який здійснювався коштами відповідача, отриманими від споживачів через рахунок зі спеціальним режимом використання, відкритий в уповноваженому банку.
За змістом п.6.1 договору остаточний розрахунок за фактично переданий природний газ здійснюється до 25-го числа (включно) місяця, наступного за місяцем поставки газу.
Згідно відомостей, які містяться у довідці “операції по договору №2502/1617-ТЕ-32 по Первомайському КП "Тепломережі", з 01.09.2016 по 30.11.2019”, наданої АТ “НАК “Нафтогаз України”, розрахунки за спожитий природний газ, що проводилися коштами, які надходили від споживачів та розподілялися за нормативами перерахування коштів, відповідно до Порядку розподілу коштів, що надходять на поточні рахунки із спеціальним режимом використання для проведення розрахунків з постачальником природного газу, на якого покладено спеціальні обов`язки, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 18.06.2014 № 217 (далі - Порядок №217), здійснювалися відповідачем з порушенням строків, встановлених розділом 6 “Порядок та умови проведення розрахунків” договору, що не спростовано відповідачем.
Апелянт-1 вважає, що не можна нараховувати суму пені, 3% річних та інфляційні втрати на заборгованість за природний газ, яку відповідач оплачував не власними коштами, а відповідно до Постанов КМУ №20, №217.
Дослідивши зазначені доводи відповідача, колегія суддів зазначає про таке. 
Судом встановлено, що частково оплата за природний газ проводилася коштами державного бюджету (відповідно до Постанови КМУ №20), решта оплати проводилася коштами відповідача, отриманими від споживачів через рахунок зі спеціальним режимом використання, відкритий в уповноваженому банку. Оплата з цього рахунку проводилася коштами, які надходили від споживачів та розподілялися за нормативами перерахування коштів, які встановлював НКРЕКП.
Правовідносини щодо проведення розрахунків між сторонами у розмірі наданих пільг і субсидій, отриманих населенням на відповідній території діяльності відповідача зазнають імперативного регулівного впливу держави, яка приймає законодавчі акти щодо виділення відповідних субвенцій на фінансування пільг та субсидій; соціального захисту відповідних категорій громадян та їх гарантій. Отже, на виконання таких законодавчих актів держава в особі відповідних державних органів приймає підзаконні нормативні акти, до яких належить і Порядок від 11.01.2005 №20.
Отже, незалежно від того, що правовідносини між сторонами виникли на підставі господарського договору, грошові зобов`язання між сторонами договору в частині, яку держава компенсуватиме за рахунок коштів державного бюджету, регулюються відповідними нормами законодавства, зокрема адміністративного (бюджетного), застосування, чинність яких не залежить від того, чи передбачали сторони у договорі відповідні умови.
Судом першої інстанції було зазначено, що відповідач не є боржником щодо зобов`язань, які виконувались на підставі спільних протокольних рішень відповідно до Порядку №20, тому суми заборгованості з 3% річних та інфляційних втрат не слід нараховувати на суми платежів, здійснені у відповідності до Порядку №20.
Дослідивши матеріали позовної зави та заяви про зменшення розміру позовних вимог, судова колегія зазначає, що позивачем заявлено до стягнення пені, 3% річних та інфляційних втрат, які нараховані на заборгованість за природний газ, розрахунок за який здійснювався коштами відповідача, отриманими від споживачів через рахунок зі спеціальним режимом використання, відкритий в уповноваженому банку.
Тобто АТ "НАК "Нафтогаз України" (з урахуванням зави про зменшення розміру позовних вимог) не заявлялися вимоги про стягнення з відповідача 3% річних та інфляційних втрат, нарахованих на заборгованість за поставлений природний газ, оплата за який здійснювалася відповідно до Порядку перерахування деяких субвенцій з державного бюджету місцевим бюджетам на надання пільг, субсидій та компенсацій, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 11.01.2005 №20.
Щодо можливості нарахування пені, 3% річних та інфляційних втрат на заборгованість, оплата за який здійснювалася відповідно до Порядку №217, колегія суддів зазначає про таке. 
Частиною другою статті 13 Закону України "Про ринок природного газу" до обов`язків споживачів природного газу віднесено забезпечення своєчасної та повної оплати вартості природного газу згідно з умовами договорів. У разі порушення або невиконання своїх обов`язків споживач несе відповідальність згідно із законом (частина третя статті 13 цього Закону).
Законом України "Про теплопостачання" визначено основні правові, економічні та організаційні засади діяльності на об`єктах сфери теплопостачання та поширено сферу дії Закону на врегулювання відносини, пов`язаних з виробництвом, транспортуванням, постачанням та використанням теплової енергії з метою забезпечення енергетичної безпеки України, підвищення енергоефективності функціонування систем теплопостачання, створення і удосконалення ринку теплової енергії та захисту прав споживачів та працівників сфери теплопостачання.
Статтею 1 Закону України "Про теплопостачання" передбачено, що виробництво теплової енергії - господарська діяльність, пов`язана з перетворенням енергетичних ресурсів будь-якого походження, у тому числі альтернативних джерел енергії, на теплову енергію за допомогою технічних засобів з метою її продажу на підставі договору; постачання теплової енергії (теплопостачання) - господарська діяльність, пов`язана з наданням теплової енергії (теплоносія) споживачам за допомогою технічних засобів транспортування та розподілом теплової енергії на підставі договору; теплогенеруюча організація - суб`єкт господарської діяльності, який має у своїй власності або користуванні теплогенеруюче обладнання та виробляє теплову енергію; теплопостачальна організація - суб`єкт господарської діяльності з постачання споживачам теплової енергії.
Отже, виробництво та (або) постачання теплової енергії є різновидами господарської діяльності, що здійснюється суб`єктами господарювання з метою створення теплової енергії шляхом перетворення енергетичних ресурсів, у тому числі природного газу, та її подальшого надання споживачам за допомогою технічних засобів транспортування та розподілу теплової енергії на підставі укладених із споживачами договорів.
Господарську діяльність з виробництва теплової енергії здійснюють теплогенеруючі організації, а постачання споживачам теплової енергії, як продукту виробництва, належить до видів господарської діяльності теплопостачальної організації. Водночас, законодавець не забороняє здійснення зазначених видів господарської діяльності (як виробництва, так і постачання теплової енергії) одним суб`єктом господарювання.
Пунктом 3.2 Розділу III Статуту Первомайського КП "Тепломережі", затвердженого рішенням міської ради №787-42/7 від 22.02.2018, до видів діяльності підприємства-відповідача віднесено виробництво, транспортування та постачання теплової енергії, забезпечення тепловою енергією населення та інших споживачів 
Порядок розрахунків за теплову енергію, для виробництва якої використовується природний газ, що постачається гарантованим постачальником, визначено статтею 19-1 Закону України "Про теплопостачання". Водночас, при розгляді спорів щодо розрахунків споживачів природного газу, використаного у виробництві теплової енергії, із гарантованими постачальниками відповідно до договорів постачання природного газу, необхідно враховувати, що положення статті 19-1 цього Закону поширюються на правовідносини, що виникають під час розрахунків між споживачами теплової енергії та теплопостачальними організаціями на підставі договорів на постачання теплової енергії, а також між теплопостачальними організаціями та теплогенеруючими організаціями (у разі якщо виробництво та постачання теплової енергії здійснюються різними суб`єктами господарювання) у розрахунках за придбану теплову енергію як продукт виробництва для його подальшого продажу споживачам.
Так, частиною першою статті 19-1 Закону України "Про теплопостачання" визначено, що оплата теплової енергії, для виробництва якої повністю або частково постачається природний газ гарантованим постачальником, здійснюється споживачами теплової енергії та теплопостачальними організаціями, які купують теплову енергію для її подальшого постачання споживачам, шляхом перерахування коштів на рахунки із спеціальним режимом використання, які відкривають теплопостачальні та теплогенеруючі організації для зарахування коштів, у тому числі від теплопостачальних організацій, які отримують теплову енергію для її подальшого постачання споживачам, в уповноваженому банку.
Статтею 1 Закону України "Про теплопостачання" перебачено, що поточні рахунки із спеціальним режимом використання для проведення розрахунків з гарантованим постачальником природного газу (далі - рахунки із спеціальним режимом використання) - рахунки теплопостачальної організації, відкриті в уповноваженому банку і призначені для зарахування коштів, що вносяться споживачами теплової енергії та теплопостачальними організаціями, які отримують теплову енергію для її подальшого постачання споживачам, для виробництва якої повністю або частково використовується природний газ, що постачається гарантованим постачальником.
Положеннями частини третьої статті 19-1 Закону України "Про теплопостачання" визначено обов`язковою умовою договору на постачання теплової енергії, укладеного між теплопостачальною організацією та споживачем теплової енергії, зазначення про оплату споживачем теплової енергії шляхом перерахування коштів на рахунок із спеціальним режимом використання.
Законодавцем передбачено спеціальну процедуру розрахунку за спожиту теплову енергію, вироблену із природного газу як ресурсу, поставленого гарантованим постачальником, шляхом зарахування коштів споживачів та теплопостачальних організацій, які купують теплову енергію у теплогенеруючих організацій для її подальшого постачання споживачам, на рахунки із спеціальним режимом використання, відкриті теплопостачальними організаціями (для зарахування коштів споживачів теплової енергії) та теплогенеруючими організаціями (для зарахування коштів теплопостачальних організацій за придбану теплову енергію як товар) в уповноваженому банку. Водночас, частиною першою статті 19-1 Закону України "Про теплопостачання" імперативно визначено, що оплата теплової енергії шляхом перерахування коштів на інші рахунки забороняється. Зазначена норма поширюється на споживачів, які сплачують за поставлену їм теплову енергію теплопостачальними організаціями, а також на теплопостачальні організації під час розрахунків за придбану теплову енергію у теплогенеруючих організацій.
Частиною четвертою, п`ятою статті 19-1 Закону України "Про теплопостачання" передбачено, що кошти, які надійшли на рахунки із спеціальним режимом використання, перераховуються банками згідно з порядком розподілу коштів, затвердженим Кабінетом Міністрів України, виключно на рахунок: гарантованого постачальника; теплогенеруючої організації; теплопостачальної організації; теплотранспортуючої організації. Цим порядком також визначається механізм перерахування коштів такими організаціями для проведення розрахунків з гарантованим постачальником за весь обсяг спожитого природного газу.
Отже, стаття 19-1 Закону України "Про теплопостачання" не визначає порядку здійснення розрахунків теплогенеруючих та теплопостачальних організацій з гарантованим постачальником за обсяг спожитого ними природного газу, не містить норм щодо обмеження принципу свободи договору при встановлені сторонами у договорі постачання порядку та умов проведення розрахунків за поставлений природний газ. Водночас, у частинах четвертій та п`ятій статті 19-1 цього Закону міститься відсильна норма до порядку розподілу коштів, які надійшли на рахунки із спеціальним режимом використання, що затверджується Кабінетом Міністрів України.
Так, на виконання вимог статті 19-1 Закону України "Про теплопостачання" Кабінетом Міністрів України прийнято постанову від 18.06.2014 №217 "Про затвердження Порядку розподілу коштів, що надходять на поточні рахунки із спеціальним режимом використання для проведення розрахунків з постачальником природного газу, на якого покладено спеціальні обов`язки".
Пунктом 1 Порядку №217 передбачено, що цей Порядок визначає механізм розподілу коштів, що надходять на поточні рахунки із спеціальним режимом використання для проведення розрахунків з постачальником природного газу, на якого покладено спеціальні обов`язки.
Отже, в силу частин четвертої, п`ятої статті 19-1 Закону України "Про теплопостачання", Порядок №217, затверджений постановою Кабінету Міністрів України 18.06.2014 №217 є спеціальним підзаконним нормативно-правовим актом, що визначає правовідносини між уповноваженим банком, який обслуговує поточні рахунки із спеціальним режимом використання, які відкрито відповідно до цієї постанови, постачальником природного газу для цілей виробництва теплової енергії, теплогенеруючими і теплопостачальними організаціями та споживачами теплової енергії, а саме передбачає обов`язковим відкриття теплогенеруючими та теплопостачальними організаціями поточних рахунків із спеціальним режимом використання для зарахування коштів, що надходять за спожиту теплову енергію та/або надані комунальні послуги з централізованого опалення, послуги з постачання гарячої води, з подальшим інформуванням уповноваженим банком НКРЕКП про переліки спеціальних рахунків таких організацій для розрахунків із гарантованим постачальником природного газу (пункти 3, 4, 5, 6 Порядку №217); визначає порядок внесення споживачами, яким здійснюється продаж теплової енергії та/або надання комунальних послуг з централізованого опалення, послуг з постачання теплової енергії, послуг з централізованого постачання гарячої води, вартості спожитих послуг на спеціальні рахунки, відкриті теплопостачальними та теплогенеруючими організаціями та їх структурними підрозділами в уповноваженому банку для відповідної категорії споживачів, а також процедуру перерахування уповноваженим банком грошових коштів споживачів згідно з реєстром нормативів, затверджених НКРЕКП, у частині вартості природного газу на рахунок постачальника природного газу із спеціальними обов`язками (пункти 8, 9, 14 Порядку №217).
Положеннями Порядку №217 визначено алгоритм розподілу коштів, які надходять на поточні рахунки теплогенеруючих та теплопостачальних організацій зі спеціальним режимом використання для проведення уповноваженим банком розрахунків відповідно до затверджених НКРЕКП нормативів з гарантованим постачальником природного газу як ресурсу для виробництва теплової енергії.
Разом з тим, Порядок №217 не стосується договірних зобов`язань гарантованого постачальника природного газу та теплопостачальної організації, як споживача, в частині порядку та строків розрахунків за договором постачання та не змінює строків розрахунків за поставку природного газу, які було погоджено сторонами у договорі.
Аналіз приписів статті 19-1 Закону України "Про теплопостачання" в сукупності з положеннями Порядку №217, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №217 від 18.06.2014 на виконання статті 19-1 цього Закону, дозволяє дійти висновку, що Порядком №217 визначено спеціальний механізм проведення розрахунків із гарантованим постачальником природного газу, який усуває теплопостачальні організації від розподілу коштів, сплачених споживачами за спожиту теплову енергію, вироблену із ресурсу (природного газу), поставленого гарантованим постачальником.
Водночас, положення Порядку №217 не обмежують теплопостачальні організації у можливості виконати свої договірні зобов`язання з оплати за отриманий природний газ за договорами постачання, укладеними з гарантованими постачальниками природного газу, шляхом перерахування на такий спеціальний рахунок власних коштів, отриманих від господарської діяльності.
Визначений Порядком №217 (пункти 8, 9, 13, 14) алгоритм розподілу уповноваженим банком коштів споживачів, які надходять на поточні рахунки зі спеціальним режимом використання як оплата вартості теплової енергії та/або наданих комунальних послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води, не ставить повноту та своєчасність виконання теплопостачальними організаціями договірних обов`язків з оплати отриманого природного газу для виробництва теплової енергії для потреб населення на користь гарантованого постачальника у залежність від оплати теплової енергії безпосередніми споживачами; не скасовує та не обмежує відповідальність теплопостачальної організації перед постачальником природного газу за невиконання чи неналежне виконання обов`язків з оплати за спожитий газ та не змінює строків здійснення розрахунків за договорами, укладеними між теплопостачальними організаціями та гарантованими постачальниками природного газу.
Отже, положення Порядку №217 не змінюють порядку розрахунків теплопостачальної організації та гарантованого постачальника газу за договором постачання природного газу, не позбавляють теплопостачальну організацію, як споживача природного газу, можливості впливати на їх своєчасність і не виключають застосування до відповідача-споживача відповідальності, передбаченої умовами договору у вигляді пені за прострочення оплати вартості отриманого природного газу (пункт 8.2. договору), а також відповідальності за прострочення грошового зобов`язання у порядку частини другої статті 625 ЦК України у вигляді сплати 3% річних та інфляційних втрат.
Такий порядок застосування відповідальності за порушення договірних зобов`язань до теплопостачальної організації, як суб`єкта господарювання у сфері теплопостачання, узгоджується з положеннями статей 78, 265 ГК України щодо здійснення відповідачем, як комунальним унітарним підприємством, господарської діяльності з виробництва теплової енергії із залученням на підставі договору поставки, укладеного з позивачем, як гарантованим постачальником, природного газу як енергоресурсу, з якого виготовляється теплова енергія, із зобов`язаннями щодо оплати вартості поставленого товару (газу), яке має бути виконано у строки, погоджені сторонами у договорі поставки природного газу, незалежно від обставин несвоєчасного виконання кінцевими споживачами зобов`язань щодо оплати вартості спожитої теплової енергії, поставленої відповідачем на підставі договорів постачання теплової енергії. Відповідач у силу статті 42 ГК України під час здійснення господарської діяльності несе підприємницький ризик, у тому числі щодо несвоєчасності розрахунків із ним його контрагентами (споживачами теплової енергії, виробленої з ресурсу позивача).
Така правова позиція викладена у постанові Об`єднаної Палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 16.10.2020 у  справі №903/918/19.
Відповідно до ч.4     ст.236 Господарського процесуального кодексу України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Враховуючи викладене, позивач правомірно нарахував пеню, 3% річних на інфляційні втрати на заборгованість за поставлений природний газ, оплата за який здійснювалася власними коштами, які надходили від споживачів та розподілялися за нормативами перерахування коштів, відповідно до Порядку №217.
Дослідивши розрахунок позивача, судом встановлено, що він здійснений з урахуванням довідки щодо суми коштів, які підлягають обов`язковій сплаті постачальнику природного газу протягом міжопалювального періоду, в рахунок оплати за природний газ, спожитий в листопаді-березні місяцях опалювального сезону 2016/16 року, наданої відповідачем у відповідності до Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21.07.2005 №630.
За допомогою комп`ютерної програми "Ліга Закон" судом апеляційної інстанції здійснено перевірку наданого позивачем розрахунку пені, 3% річних та інфляційних втрат (з урахуванням заяви про зменшення позовних вимог) та встановлено, що він є арифметично правильним, а тому колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про обґрунтованість позовних вимог про стягнення з Первомайського КП "Тепломережі" пені у розмірі 247461,38 грн, 3% річних у розмірі 35354,56 грн, інфляційних втрат у розмірі 90306,21 грн.
Як вбачається з матеріалів справи, відповідачем під час розгляду справи судом першої інстанції було заявлено клопотання про зменшення розміру нарахованої неустойки на 85%, яке було задоволено судом першої інстанції. 
Господарським кодексом України закріплено право сторін на власний розсуд формулювати умову договору про штрафні санкції (з дотриманням правил ч. 1 ст. 231), їх розмір, спосіб обчислення, підстави застосування, співвідношення із збитками.
За частиною третьою статті 509 ЦК України зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості, а частиною першою статті 627 ЦК України визначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Справедливість, добросовісність, розумність належать до загальних засад цивільного законодавства, передбачених статтею 3 ЦК України, які обмежують свободу договору, встановлюючи певну межу поведінки учасників цивільно-правових відносин.
Ці загальні засади втілюються у конкретних нормах права та умовах договорів, регулюючи конкретні ситуації таким чином, коли кожен з учасників відносин зобов`язаний сумлінно здійснювати свої цивільні права та виконувати цивільні обов`язки, захищати власні права та інтереси, а також дбати про права та інтереси інших учасників, передбачати можливість завдання своїми діями (бездіяльністю) шкоди правам і інтересам інших осіб, закріпляти можливість адекватного захисту порушеного цивільного права або інтересу.
Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Одним з принципів цивільного права є компенсація майнових втрат особи, що заподіяні правопорушенням, вчиненим іншою особою.
Так, зокрема, неустойка спрямована на забезпечення компенсації майнових втрат постраждалої сторони. Для того щоб неустойка не набула ознак каральної санкції, діє правило частини третьої статті 551 ЦК України про те, що суд вправі зменшити розмір неустойки, якщо він є завеликим порівняно зі збитками, які розумно можна було б передбачити.
Главою 24 ГК України загальні засади відповідальності учасників господарських відносин врегульовано таким чином, що господарсько-правова відповідальність передбачена за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором. Тож справедливість, добросовісність, розумність як загальні засади цивільного законодавства є застосовними у питаннях застосування господарсько-правової відповідальності.
За частиною другою статті 216 ГК України застосування господарських санкцій повинно гарантувати захист прав і законних інтересів громадян, організацій та держави, в тому числі відшкодування збитків учасникам господарських відносин, завданих внаслідок правопорушення, та забезпечувати правопорядок у сфері господарювання.
Господарські санкції, що встановлюються відповідно до договору чи закону за несвоєчасне виконання зобов`язання, спрямовані передусім на компенсацію кредитору майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку боржника. Такі санкції не можуть розглядатися кредитором як спосіб отримання доходів, що є більш вигідним порівняно з надходженнями від належно виконаних господарських зобов`язань.
Якщо відповідальність боржника перед кредитором за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку не обмежена жодними межами, а залежить виключно від встановлених договором процентів (штрафу, пені, річних відсотків), то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо боржника, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання боржником певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати своїм працівникам та іншим кредиторам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним.
Зазначена правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі №902/417/18.
Окрім цього, згідно з Рішенням КСУ №7-рп/2013 від 11.07.2013 передбачається, що вимога про нарахування та сплату неустойки за договором споживчого кредиту, яка є явно завищеною, не відповідає передбаченим у п. 6 ст. 3, ч. 3 ст. 509 та ч. 1, 2 ст. 627 ЦК України засадам справедливості, добросовісності, розумності як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права.
Передбачається, що наявність у кредитора можливості стягувати із споживача надмірні грошові суми як неустойку спотворює її дійсне правове призначення, оскільки із засобу розумного стимулювання боржника виконувати основне грошове зобов`язання неустойка перетворюється на несправедливо непомірний тягар для споживача та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором.
Конституційний суд зауважує, що захист від цих зловживань має базуватись на положеннях законодавства, зокрема ч.3 ст. 551 Кодексу, відповідно до якої розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. За практикою судів загальної юрисдикції України істотними обставинами в розумінні вказаних положень Кодексу вважаються, зокрема, ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, а й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу (наприклад, відсутність негативних наслідків для позивача через прострочення виконання зобов`язання).
Так, сторони під час укладання договору п. 8.2 передбачили, що у разі прострочення споживачем оплати згідно пункту 6.1 цього договору він зобов`язується сплатити постачальнику пеню в розмірі 21 % річних, але не більше подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який нараховується пеня, розрахована від суми прострочення платежу за кожен день прострочення. 
Згідно із ч. 1, 2 ст. 233 ГК України, у разі, якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Якщо ж порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.
За положенням ч. 3 ст. 551 Цивільного кодексу України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.
Зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом суду, і за відсутності у законі переліку обставин, які мають істотне значення, господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки.
Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду, від 04.12.2018 у справі №916/65/18, від 03.07.2019 у справі №917/791/18, від 22.10.2019 у справі №904/5830/18, від 13.01.2020 у справі №902/855/18, від 27.01.2020 у справі №916/469/19.
Відповідно до п. 7 Оглядового листа ВГСУ № 01-06/767/2013 від 29.04.2013 за наявності підстав, передбачених ч.3ст. 551 ЦК України, ч.1ст. 233 ГК України, розмір пені, яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, може бути зменшений за рішенням господарського суду.
Позивачем заявлено до стягнення пеню у розмірі 247461,38 грн.
Судом встановлено, що відповідач просив зменшити розмір пені, посилаючись на те, що підприємство перебуває у скрутному фінансову становищі, створене з метою задоволення потреб населення та держави на постачання теплової енергії. При цьому, відповідач вказує на те, що останнім повністю здійснено розрахунки за поставлений природний газ та не спричинено позивачу збитків. Прострочення не мало тривалого характеру. 
Відповідач зазначає, що договором встановлено розмір пені 21% річних, що є значним розміром. При цьому позивач є монополістом поставки газу, тому відповідач у зобов`язанні виступає більш слабкою стороною та фактично не може пропонувати внести зміни до запропонованого проекту договору.
Споживач наголошує на незначній ступені вини, оскільки останній є комунальним підприємством, реалізує теплову енергію за тарифами, які не покривають вартість енергоносіїв. Стан його розрахунків напряму залежить від виконання зобов`язань споживачами. При цьому відповідно до Постанови КМУ №1108 від 26.10.2011 м. Первомайський є депресивною територією, що свідчить про скрутне матеріальне становище населення (основного споживача теплової енергії). Наразі ситуація ускладнена ще більше через поширення коронавірусної інфекції та запровадження карантину. При цьому усі нарахування пені здійснені на суми оплат за природний газ коштами споживачів. 
Тарифи на теплопостачання за чинним законодавством встановлюються на місцевому рівні з урахуванням фінансового результату діяльності відповідних комунальних підприємств-теплопостачальників. Тому стягнення з відповідача надмірного рівня пені (яка має штрафний, а не компенсаційний характер) призведе до підвищення тарифів на теплопостачання для населення, що матиме негативні соціальні наслідки. 
Твердження відповідача, що підприємство перебуває у скрутному фінансовому становищі, підтверджується звітами та балансами: балансом (звітом про фінансовий стан) станом на 31 грудня 2017 року, звітом про фінансові результати (звіт про сукупний дохід) за 2017 рік, балансом (звіт про фінансовий стан) за 31 грудня 2018 року, звітом про фінансові результати (звіт про сукупний дохід) за 2018 рік.
Первомайське КП "Тепломережі" є виконавцем послуг з централізованого теплопостачання та підігріву гарячої води, його основним видом діяльності є постачання пари, гарячої води та кондиційованого повітря.
Відповідно до статуту Первомайського КП "Тепломережі" метою діяльності підприємства зокрема є забезпечення надійного та якісного теплопостачання житлового фонду, будівель та споруд соціально-культурного, виробничого та іншого призначення м. Первомайського.
Як встановлено судом, згідно пункту 1.2. договору природний газ, що постачається за цим договором використовується споживачем виключно для виробництва теплової енергії для надання послуг з опалення та постачання гарячої води населенню.
Відповідач зазначив, що фактично штрафні санкції нараховано на заборгованість, яка виникла внаслідок несвоєчасної оплати населенням за спожиті послуги з централізованого опалення.
Тобто можливість Первомайського КП "Тепломережі" відповідати за своїми обов`язками щодо оплати за спожитий природний газ безпосередньо залежить від рівня своєчасної та належної оплати  за спожиті послуги з централізованого опалення населенням. 
Крім того, встановлення такого значного розміру штрафних санкцій - 21 % річних, не сумісне з принципом розумності, справедливості, та носить не компенсаційний характер, а є додатковим надходженням (прибутком) для позивача, які б воно не отримало за умови належного виконання відповідачем умов договору.
Разом з тим, звертаючись до суду з позовною заявою та апеляційною скаргою, позивачем не надано жодних доказів понесення збитків у зв`язку з таким простроченням.
Враховуючи вищезазначене, зважаючи на ступінь виконання відповідачем своїх зобов`язань за спірним договором, нетривалий час прострочення, тяжкий фінансовий стан підприємства, залежність доходів підприємтсва від своєчасної оплати населенням за спожиті послуги з централізованого опалення, неможливості самостійно спливати на формування цін за надані послуги, а також приймаючи до уваги неподання позивачем будь-яких доказів понесення ним збитків внаслідок допущеного відповідачем порушення грошових зобов`язань у спірних правовідносинах, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про зменшення розміру пені на 85% від заявленої позивачем суми пені за несвоєчасну оплату вартості поставленого природного газу.
Крім того, колегія суддів приймає до уваги, що за неналежне виконання відповідачем умов договору постачання природного газу №2502/1617-ТЕ-32 від 30.09.2016 з відповідача стягнуто на користь позивача 3 % річних,  а також інфляційні втрати, що також компенсує можливі негативні наслідки кредитора.
Щодо тверджень апелянта-2, що судом не враховано, що відповідачем сплачено лише частину суми основного боргу, колегія суддів зазначає, що з доданих позивачем до позовної заяви документів вбачається, що відповідач повністю розрахувався за отриманий природний газ, та прострочення не мало тривалого характеру, оскільки остаточна оплата заборгованості була здійснена відповідачем у жовтні 2017 року.
Доводи скаржника, що судом першої інстанцій не враховано інтереси позивача, що є обов`язковим для застосування статті 233 ГК України, суд відхиляє, оскільки, виходячи з принципу змагальності сторін у господарському процесі кожна особа повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом, що передбачено положеннями статті 13 ГПК України.
Як  встановлено судом, позивач не надав до суду доказів на підтвердження наявності збитків, заподіяних внаслідок невиконання відповідачем умов Договору.
Таким чином, доводи скаржників про порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права під час прийняття оскаржуваного рішення не знайшли свого підтвердження, у зв`язку з чим підстав для зміни чи скасування законного та обґрунтованого судового акту колегія суддів не вбачає. 
Враховуючи вищенаведене, колегія суддів апеляційного суду зазначає, що судом першої інстанції в повному обсязі досліджені обставини, що мають значення для справи, а викладені в оскаржуваному судовому рішенні висновки відповідають фактичним обставинам справи, у зв`язку з чим апеляційні скарги Первомайського КП "Тепломережі" та АТ "НАК "Нафтогаз України" задоволенню не підлягають, а рішення Господарського суду Харківської області від 13.07.2020 у справі №922/1251/20 підлягає залишенню без змін.
З огляду на те, що апеляційні скарги залишаються без задоволення, відповідно до ст. 129 ГПК України судовий збір за їх подання покладається судом на скаржників.
Керуючись ст.ст. 129, 269, 270, 275, 276, 281 - 284 ГПК України, Східний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційні скарги Первомайського комунального підприємства "Тепломережі" та Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" залишити без задоволення.
Рішення Господарського суду Харківської області від 13.07.2020 у справі №922/1251/20  залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття. Порядок та строки оскарження постанови апеляційного господарського суду передбачені статтями 287-289 ГПК України.

У судовому засіданні апеляційної інстанції 02.03.2021 проголошено вступну та резолютивну частини постанови. Повний текст постанови складено та підписано 04.03.2021.

Головуючий суддя                                                                    І.А. Шутенко

Суддя                                                                                           В.В. Россолов  

Суддя                                                                                           В.І. Сіверін