ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 січня 2021 року	Львів	Справа № 300/797/20 пров. № А/857/11667/20	
 Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:
головуючого судді –                                       Носа С. П., 
суддів –                                                            Кухтея Р. В., Шевчук С. М.;

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 10 серпня 2020 року у справі № 300/797/20 (головуючий суддя Микитюк Р. В., м. Івано-Франківськ) за позовом ОСОБА_1 до Міністерства оборони України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Івано-Франківський обласний військовий комісаріат про визнання протиправною відмови, скасування рішення та зобов`язання вчинити дії,-

         ВСТАНОВИВ:

08 квітня 2020 року Івано-Франківським окружним адміністративним судом зареєстровано позовну заяву ОСОБА_1 до Міністерства оборони України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Івано-Франківський обласний військовий комісаріат про визнання протиправною відмови Міністерства оборони України призначити позивачу одноразову грошову допомогу, передбачену статтею 16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей»; скасування рішення комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум про відмову в призначенні одноразової грошової допомоги ОСОБА_1 , оформленого пунктом 9 протоколу від 01 листопада 2019 року № 143; зобов`язання Міністерства оборони України прийняти рішення про призначення ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» в зв`язку з встановленням 3 групи інвалідності у розмірі 70-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на 1 січня календарного року в розмірі 147140 грн.
В обґрунтування вимог позовної заяви вказано, що 31.07.2019 позивач звернувся до Івано-Франківського обласного військового комісаріату з заявою та всіма необхідними документами для виплати йому одноразової грошової допомоги в зв`язку з встановленням III групи інвалідності, причиною якої є виконання обов`язків військової служби. Згідно з витягом з протоколу засідання комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою грошової допомоги та компенсаційних сум від 01.11.2019 №143 позивачу відмовлено в призначенні одноразової грошової допомоги. ОСОБА_1 вважає таку відмову незаконною та стверджує, що Міністерство Оборони України належним чином не вивчило подані ним документи та прийняло безпідставне рішення, яке порушує його права.
Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 10 серпня 2020 року в задоволенні позову відмовлено.
Не погоджуючись з прийнятим рішенням, позивачем – ОСОБА_1 , подано апеляційну скаргу, в якій висловлено прохання скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги вказано, що оскаржене рішення суду є неправомірним, адже в мотивувальній частині оскарженого рішення суд першої інстанції зазначає, що рішення комісії Міністерства оборони України оформлене пунктом 9 протоколу від 01 листопада 2019 року № 143 про відмову в призначенні позивачу одноразової грошової допомоги в зв`язку з встановленням 3 групи інвалідності є протиправним та винесеним всупереч нормам чинного законодавства, однак при цьому суд відмовив в задоволенні позову. Апелянт вважає, що висновок суду першої інстанції про пропуск ним трирічного строку звернення за одноразовою грошовою допомогою в зв`язку з встановленням інвалідності є неправомірним, адже Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (в редакції чинній на час встановлення позивачу інвалідності безстроково) не було встановлено жодних часових обмежень для звернення за призначенням вказаної допомоги.
Враховуючи, що рішення суду першої інстанції ухвалено в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження), суд апеляційної інстанції в порядку п.3 ч.1 ст.311 КАС України розглядає справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, оскільки справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів. В силу вимог ч.4 ст.229 КАС України якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Заслухавши суддю-доповідача, проаналізувавши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково, а рішення суду першої інстанції скасувати з наступних підстав.
Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Судом першої інстанції встановлено, що згідно військового квитка серії НОМЕР_1 від 09.04.1987, виданого Галицьким районним військовим комісаріатом Івано-Франківської області, ОСОБА_1 у період з 22.05.1987 по 28.04.1989 проходив строкову військову службу у Радянській Армії. В період з 04.11.1987 по 15.02.1989 ОСОБА_1 брав участь в бойових діях на території Демократичної Республіки Афганістан в складі військової частини № НОМЕР_2 . 
Згідно свідоцтва про хворобу №1068 від 29.04.1989 виданого військово-медичною комісією 340-вого Окружного військового шпиталю, під час проходження військової служби в Афганістані ОСОБА_1 отримав поранення і з 06.03.1989 по 28.04.1989 проходив лікування в 340-вому Окружному військовому шпиталі ім. П. Ф. Боровського в м. Ташкент Узбекська РСР.
Згідно даного свідоцтва про хворобу ОСОБА_1 встановлено діагноз – «пониження гостроти зору лівого ока до руху руки біля обличчя, внаслідок помутніння кришталика після проникаючого роговино-склерального поранення». Лікарською комісією встановлено, що «травма, отримана при виконанні обов`язку військової служби». 
Згідно виписки із акту освідчення лікарсько-трудової експертної комісії серії Г №216097 від 28.07.1989 ОСОБА_1 встановлено III групу інвалідності.
З даної виписки видно, що 28.04.1989 проведено огляд ОСОБА_1 та вперше встановлено третю групу інвалідності на строк до 01 травня 1990 року, причина інвалідності – травма, отримана при виконанні обов`язків військової служби. 
Згідно довідки до акта огляду МСЕК №1081, 06.09.1995 ОСОБА_1 безстроково встановлена ІІI групу інвалідності, причина інвалідності – травма, отримана при виконанні обов`язків військової служби. 
31.07.2019 ОСОБА_1 звернувся до Івано-Франківського обласного військового комісаріату з заявою про виплату йому одноразової грошової допомоги, в зв`язку з встановленням III групи інвалідності, причиною якої є виконання обов`язків військової служби для направлення даної заяви з додатками до Міністерства Оборони України.
Згідно витягу з протоколу засідання комісії Міністерства Оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум №143 від 01.11.2019 ОСОБА_1 відмовлено в призначенні одноразової грошової допомоги, оскільки на час встановлення йому інвалідності в 1989 році не існувало правової норми щодо виплати одноразової грошової допомоги в зв`язку з встановленням інвалідності.
Згідно із ч. 2 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Судом апеляційної інстанції здійснено перевірку висновків суду першої інстанції щодо відповідності дій відповідача вимогам ч. 2 ст. 2 КАС України, внаслідок чого суд апеляційної інстанції не погоджується з такими та вважає за необхідне зазначити наступне.
Статтею 41 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» встановлено, що виплата одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті) або каліцтва військовослужбовців, військовозобов`язаних, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, та резервістів під час виконання ними обов`язків служби у військовому резерві здійснюється в порядку і на умовах, встановлених Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».
Частиною дев`ятою статті 16-3 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» встановлено, що порядок призначення і виплати одноразової грошової допомоги визначається Кабінетом Міністрів України.
Постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2013 № 975 затверджено Порядок призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві (далі - Порядок).
Пунктом 2 наведеної Постанови встановлено, що особам, які до набрання чинності Порядком, затвердженим цією постановою, мають право на отримання одноразової грошової допомоги: допомога, що була призначена, виплачується відповідно до Порядку та умов призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), поранення (контузії, травми або каліцтва) чи інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних і резервістів, призваних на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, та інвалідності звільнених з військової служби (зборів) осіб, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 28 травня 2008 р. № 499 (Офіційний вісник України, 2008 р., № 39, ст. 1298), Порядку та умов призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), каліцтва або інвалідності військовослужбовців та інвалідності осіб, звільнених з військової служби, що сталися у 2006 році, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2007 р. № 284 (Офіційний вісник України, 2007 р., № 14, ст. 532), і Порядку та умов виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), поранення (контузії, травми або каліцтва) чи інвалідності співробітників кадрового складу розвідувальних органів, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21 листопада 2007 р. № 1331 (Офіційний вісник України, 2007 р., № 89, ст. 3255); допомога, що не була призначена, призначається і виплачується в установленому законодавством порядку, що діяло на день виникнення права на отримання такої допомоги.
Згідно пункту 3 Порядку, днем виникнення права на отримання одноразової грошової допомоги є: у разі загибелі (смерті) військовослужбовця, військовозобов`язаного та резервіста – дата смерті, що зазначена у свідоцтві про смерть; у разі встановлення інвалідності або ступеня втрати працездатності без встановлення інвалідності – дата, що зазначена у довідці медико-соціальної експертної комісії.
З наведеного законодавства видно, що у разі коли право на отримання одноразової грошової допомоги виникло до набрання чинності Порядком і така допомога не була призначена, вона призначається в установленому законодавством порядку, що діяло на день виникнення права на отримання такої допомоги. Одночасно закріплено, що днем виникнення права на допомогу є дата зазначена у довідці МСЕК.
Первинне встановлення групи інвалідності позивачу саме медико-соціальною експертною комісією відбулось 06.09.1995, що підтверджується довідкою МСЕК № 009509. Тобто саме ця дата є датою виникнення в ОСОБА_1 права на одноразову грошову допомогу.
Однак, Міністерство Оборони України протиправно відмовило ОСОБА_1 в отриманні одноразової грошової допомоги вважаючи, що днем виникнення у позивача права на отримання одноразової грошової допомоги є 28.04.1989, тобто дата зазначена у довідці лікарсько-трудової експертною комісії Державного комітету Узбекської РСР по праці і соціальному забезпеченню серії Г №216097. Оскільки станом на 28.04.1989 не існувало правової норми щодо виплати одноразової грошової допомоги у разі встановлення інвалідності, причиною якої є виконання обов`язків військової служби, Міністерство Оборони України прийшло до висновку, що ОСОБА_1 не має права на отримання такої допомоги. 
Як правильно вказано судом першої інстанції, Міністерство Оборони України посилаючись на 28.04.1989 як на дату виникнення в ОСОБА_1 права на отримання одноразової грошової допомоги не врахувало, що довідка у якій зазначена така дата видана лікарсько-трудовою експертною комісією Державного комітету Узбекської РСР по праці і соціальному забезпеченню, а не медико-соціальною експертною комісією, як це прямо передбачено п.3 Порядку.
Отже, моментом виникнення в ОСОБА_1 права на отримання одноразової грошової допомоги є 06.09.1995, тобто дата зазначена в довідці МСЕК № 009509.
Статтею 16 Закону України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 № 2011-ХІІ в редакції чинній станом на 06.09.1995 було встановлено, що військовослужбовці, а також військовозобов`язані, призвані на збори, підлягають державному обов`язковому особистому страхуванню на випадок загибелі або смерті в розмірі 100-кратного мінімального прожиткового рівня населення України на час загибелі або смерті, а також в разі поранення (контузії, травми або каліцтва), захворювання, одержаних у період проходження служби (зборів), у розмірі, залежному від ступеня втрати працездатності, що визначається у відсотковому відношенні від загальної суми страхування на випадок загибелі або смерті. Умови страхування і порядок виплат страхових сум військовослужбовцям і військовозобов`язаним, призваним на збори, та членам їх сімей встановлюються Кабінетом Міністрів України.
На виконання Закону України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» Кабінетом Міністрів України було прийнято постанову від 19.08.1992 №488, пунктом 6 якої встановлено, що установи Укрдержстраху виплачують страхові суми: а) у разі загибелі або смерті застрахованого його спадкоємцям у розмірі 100-кратного мінімального прожиткового рівня на час загибелі або смерті; б) у разі втрати застрахованим працездатності, що сталася внаслідок поранення (контузії, травми або каліцтва), захворювання, одержаних в період проходження служби (зборів), - у розмірі залежно від ступеня втрати працездатності, що визначається у процентному відношенні до загальної суми страхування на випадок загибелі або смерті.
Таким чином, законодавством України, чинним на момент встановлення позивачу інвалідності, було передбачено, що у разі втрати застрахованим працездатності, що сталася внаслідок поранення (контузії, травми або каліцтва), захворювання, одержаних в період проходження служби (зборів) виплачується страхова сума. Отже, висновок комісії Міністерства Оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум, викладений у пункті 9 протоколу від 01 листопада 2019 року № 143, про відсутність, на момент встановлення ОСОБА_1 інвалідності, правової норми щодо виплати одноразової грошової допомоги у разі встановлення інвалідності, причиною якої є виконання обов`язків військової служби, є протиправним.
З наведеного колегія суддів Восьмого апеляційного адміністративного суду приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позовної вимоги про скасування рішення комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум про відмову в призначенні одноразової грошової допомоги ОСОБА_1 , оформленого пунктом 9 протоколу від 01 листопада 2019 року № 143.
Суд першої інстанції правильно встановивши протиправність вказаного рішення відповідача безпідставно відмовив позивачу в задоволенні даної позовної вимоги.
Щодо позовних вимог про визнання протиправною відмови Міністерства оборони України призначити позивачу одноразову грошову допомогу, передбачену статтею 16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та зобов`язання Міністерства оборони України прийняти рішення про призначення ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», в зв`язку з встановленням 3 групи інвалідності у розмірі 70-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на 1 січня календарного року в розмірі 147140 грн., слід зазначити наступне.
Прийняття рішення про призначення одноразової грошової допомоги, передбаченої статтею 16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» належить до повноважень Міністерства оборони України, які є дискреційними. 
Згідно Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи № R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11.03.1980 на 316-й нараді, під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду - тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.
Здійснюючи судочинство Європейський суд неодноразово аналізував наявність, межі, спосіб та законність застосування дискреційних повноважень національними органами, їх посадовими особами. Зокрема, в рішенні Європейського суду з прав людини від 17.12.2004 року у справі «Педерсен і Бодсгор проти Данії» зазначено, що здійснюючи наглядову юрисдикцію, суд, не ставлячи своїм завданням підміняти компетентні національні органи, перевіряє, чи відповідають рішення національних держаних органів, які їх винесли з використанням свого дискреційного права, положенням Конвенції та Протоколів до неї. Суд є правозастосовчим органом та не може підміняти державний орган, рішення якого оскаржується, приймати замість нього рішення, яке визнається протиправним, інше рішення, яке б відповідало  закону, та давати вказівки, які б свідчили про вирішення питань, які належать до компетенції такого суб`єкта владних повноважень.
У рішенні Європейського суду з прав людини від 02.06.2006 у справі «Волохи проти України» (заява № 23543/02) при наданні оцінки повноваженням державних органів суд виходив з декількох ознак, зокрема щодо наявності дискреції. Так, суд вказав, що норма права є «передбачуваною», якщо вона сформульована з достатньою чіткістю, що дає змогу кожній особі - у разі потреби за допомогою відповідної консультації - регулювати свою поведінку. «…надання правової дискреції органам виконавчої влади у вигляді необмежених повноважень було б несумісним з принципом верховенства права. Отже,  закон  має з достатньою чіткістю визначати межі такої дискреції, наданої компетентним органам, і порядок її здійснення, з урахуванням законної мети даного заходу, щоб забезпечити особі належний захист від свавільного втручання».
Тобто, під дискреційним повноваженням слід розуміти компетенцію суб`єкта владних повноважень на прийняття самостійного рішення в межах, визначених законодавством, та з урахуванням принципу верховенства права.
Зміст компетенції органу виконавчої влади складають його повноваження - певні права та обов`язки органу діяти, вирішуючи коло справ, визначених цією компетенцією. В одних випадках це зміст прав та обов`язків (право діяти чи утримуватися від певних дій). В інших випадках органу виконавчої влади надається свобода діяти на свій розсуд, тобто оцінюючи ситуацію, вибирати один із кількох варіантів дій (або утримуватися від дій) чи один з варіантів можливих рішень.
У даній правовій ситуації рішення про відсутність в позивача права на отримання одноразової грошової допомоги, передбаченої статтею 16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 не було прийнято. Натомість відповідачем протиправно застосовано законодавство чинне станом на 1989 рік.
Тобто, питання про те, чи має позивач право на призначення одноразової грошової допомоги, передбаченої статтею 16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 є передчасним, оскільки у цій частині права позивача ще не порушені. 
За таких обставин, слід погодитись з висновком суду першої інстанції, що у даному випадку відсутні підстави для задоволення позовних вимог в цій частині.
Виходячи з наведеного, з метою захисту прав позивача, Міністерства оборони України слід зобов`язати повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про виплату йому одноразової грошової допомоги, в зв`язку з встановленням III групи інвалідності, причиною якої є виконання обов`язків військової служби, з урахуванням висновків суду.
Відповідно до пункту четвертого частини першої статті 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
У зв`язку з тим, що рішення суду першої інстанції прийняте з неправильним застосуванням норм матеріального та порушенням норм процесуального права, без повного та всебічного з`ясування усіх обставин справи, що призвело до неправильного її вирішення, таке рішення підлягає скасуванню з прийняттям постанови про задоволення позову в частині з наведених вище підстав.
Керуючись статтями 241, 250, 308, 311, 317, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

                                                     ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – задовольнити частково.
Рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 10 серпня 2020 року у справі №300/797/20 – скасувати та прийняти постанову якою адміністративний позов ОСОБА_1 до Міністерства оборони України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Івано-Франківський обласний військовий комісаріат про визнання протиправною відмови, скасування рішення та зобов`язання вчинити дії – задовольнити частково.
Скасувати рішення комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум про відмову в призначенні одноразової грошової допомоги ОСОБА_1 , оформлене пунктом 9 протоколу від 01 листопада 2019 року № 143.
Зобов`язати комісію Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про виплату йому одноразової грошової допомоги, в зв`язку з встановленням III групи інвалідності, причиною якої є виконання обов`язків військової служби з урахуванням висновків суду.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів. 

Головуючий суддя	 	С. П. Нос 	
судді	 	Р. В. Кухтей 	
 	 	С. М. Шевчук