ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД      
вул. Шолуденка, буд. 1, літера А, м. Київ, 04116, (044) 230-06-58 inbox@anec.court.gov.ua 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"22" лютого 2021 р.           Справа№ 914/660/20
Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючого:           Зубець  Л.П.
суддів:            Мартюк  А.І. 
          Владимиренко С.В. 
 
без повідомлення (виклику) учасників справи

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження матеріали апеляційної скарги Бродівського районного відділу державної виконавчої служби Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів)

на рішення          Господарського суду міста Києва
від                    17.09.2020 
у справі          №914/660/20 (суддя - Пукшин Л.Г.)

за позовом          Державного підприємства "Бродівське лісове господарство" 
до                    1) Бродівського районного відділу державної виконавчої служби 
Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції 
(м. Львів);
2) Державної казначейської служби України
про                    стягнення 32 232, 75 грн

В С Т А Н О В И В:

Державне підприємство "Бродівське лісове господарство" (надалі - позивач) звернулось до Господарського суду Львівської області із позовом до Бродівського районного відділу державної виконавчої служби Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) (надалі - відповідач-1), Державної казначейської служби України (відповідач-2) про стягнення безпідставно набутих грошових коштів - виконавчого збору у розмірі 32 232, 75 грн.
Позов обґрунтовано тим, що у разі закінчення виконавчого провадження у зв`язку із скасуванням рішення, що підлягало виконанню, або визнання судом виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню, виконавчий збір не стягується, а стягнутий виконавчий збір підлягає поверненню. 
Позивач з посиланням на постанову Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2018 у справі №910/2367/16 зазначає, що до відносин з повернення виконавчого збору підлягають застосуванню приписи статті 1212 Цивільного кодексу України.
Відповідач-1 проти позову заперечував, зазначаючи про те, що державним виконавцем при винесенні постанови про стягнення виконавчого збору, яка не оскаржувалась боржником, було дотримано всіх вимог ст. 27 Закону України "Про виконавче провадження", боржником самостійно сплачено виконавчий збір без заходів примусового виконання.
Ухвалою Господарського суду Львівської області від 14.05.2020 справу №914/660/20 передано за виключною підсудністю до Господарського суду міста Києва.
Рішенням Господарського суду міста Києва від 17.09.2020 у справі №914/660/20 позов задоволено повністю.
Присуджено до стягнення з Державного бюджету України на користь позивача безпідставно набуті грошові кошти у розмірі 32 232, 75 грн. Присуджено до стягнення з відповідача-1 на користь позивача витрати по сплаті судового збору у розмірі 2 102, 00 грн та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 3 000, 00 грн.
Суд першої інстанції мотивував своє рішення тим, що постановою Верховного Суду від 17.02.2020 скасовано рішення Господарського суду Львівської області від 11.07.2019 у справі №914/543/19, на підставі якого видано відповідний наказ від 19.08.2019.
Враховуючи наведене суд дійшов висновку, що сплачені позивачем грошові кошти в якості виконавчого збору у розмірі 32 232, 75 грн підлягають поверненню на підставі ст. 1212 ЦК України як безпідставно набуті.
Не погоджуючись із прийнятим рішенням, відповідач-1 (скаржник) звернувся до Північного апеляційного господарського суду із апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 17.09.2020 у справі №914/660/20, прийнявши нове рішення про відмову в задоволенні позову.
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що оскаржуване рішення прийняте при неповному з`ясуванні обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими, а також наявна невідповідність висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи. Відтак, оскаржуване судове рішення у цій справі ухвалене із порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.
Узагальнені доводи апеляційної скарги зводяться до того, що державним виконавцем вчинені процесуальні дії, по виконанню наказу №052123 від 19.08.2019, виданого Господарським судом Львівської області, відповідно до норм чинного законодавства. При цьому Державне підприємство "Бродівське лісове господарство" не скористалось своїм правом про зупинення виконавчого провадження та не повідомило державного виконавця про те, що судове рішення, на підставі якого видано наказ оскаржується в судовому порядку.
Окрім того, до апеляційної скарги скаржником долучено клопотання про поновлення пропущеного процесуального строку на апеляційне оскарження судового рішення, з обґрунтуванням причин такого пропуску.
Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 14.12.2020 апеляційну скаргу Бродівського районного відділу державної виконавчої служби Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) передано на розгляд колегії суддів Північного апеляційного господарського суду у складі: головуюча суддя - Зубець Л.П., судді: Мартюк А.І., Владимиренко С.В.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 21.12.2020 (з урахуванням ухвали про виправлення описки від 21.12.2020) клопотання про поновлення пропущеного процесуального строку задоволено, поновлено скаржнику пропущений процесуальний строк на апеляційне оскарження рішення Господарського суду міста Києва від 17.09.2020 у справі №914/660/20 та відкрито апеляційне провадження за вказаною апеляційною скаргою.
Водночас, зупинено дію рішення Господарського суду міста Києва від 17.09.2020 у справі №914/660/20 до винесення Північним апеляційним господарським судом судового рішення за результатами розгляду справи.
Відповідно до ч. 3 ст. 270 Господарського процесуального кодексу України, розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється у судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених частиною десятою цієї статті та частиною другою статті 271 цього Кодексу.
Частиною 10 ст. 270 Господарського процесуального кодексу України визначено, що апеляційні скарги на рішення господарського суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
У відповідності до ч. 13 ст. 8 Господарського процесуального кодексу України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Відповідно до п. п. 4, 5 ч. 3 ст. 247 Господарського процесуального кодексу України при вирішенні питання про розгляд справи в порядку спрощеного або загального позовного провадження суд враховує категорію та складність справи, обсяг та характер доказів у справі, в тому числі чи потрібно у справі призначити експертизу, викликати свідків тощо.
З огляду на викладене, розгляд апеляційної скарги Бродівського районного відділу державної виконавчої служби Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) на рішення Господарського суду міста Києва від 17.09.2020 у справі №914/660/20 вирішено здійснювати у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.
Також роз`яснено учасникам справи право та встановлено строк для подання відзиву на апеляційну скаргу, пояснень, заяв та клопотань до суду апеляційної інстанції.
Позивач у порядку ст. 263 Господарського процесуального кодексу України скориставшись своїм правом, подав до Північного апеляційного господарського суду відзив на апеляційну скаргу, в якому просить суд залишити скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення без змін.
Зокрема, позивач у своєму відзиві зазначає про те, що відповідно до норм Закону України "Про виконавче провадження", при касаційному оскарженні судового рішення виконавче провадження не зупиняється, а тому скаржник безпідставно посилається на таку можливість. Позивач звертає увагу суду, що позов був заявлений відповідно до статті 1212 ЦК України, оскільки підстава за якою позбавили майна останнього згодом відпала.  
Відповідно до ст. 269, ч. 1 ст. 270 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. У суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених при перегляді справ в порядку апеляційного провадження.
Розглянувши наявні у справі матеріали, давши належну оцінку доводам та запереченням, які містяться в апеляційній скарзі, відзиві на апеляційну скаргу, колегія суддів Північного апеляційного господарського суду дійшла висновку, що рішення господарського суду першої інстанції слід залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення, виходячи з наступного.
Як встановлено судом першої інстанції та перевірено судом апеляційної інстанції, рішенням Господарського суду Львівської області від 11.07.2019 у справі №914/543/19, залишеним без змін постановою Західного апеляційного господарського суду від 04.11.2019, позов Товариства з обмеженою відповідальністю "Львівенергозбут" задоволено повністю, стягнуто з Державного підприємства "Бродівське лісове господарство" штраф у розмірі 317 564, 10 грн та витрати по сплаті судового збору 4 763, 46 грн.
19.08.2019 на виконання вищевказаного судового рішення було видано відповідний наказ.
02.12.2019 головним державним виконавцем Бродівського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Львівській області було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження ВП №60758050 та постанову про стягнення виконавчого збору у розмірі 32 232, 75 грн.
13.12.2019 головним державним виконавцем Бродівського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Львівській області винесено постанову про закінчення виконавчого провадження №60758050, в якій зазначено, що боржником в повному обсязі сплачено борг на користь стягувача в сумі 322 327, 56 грн, виконавчий збір в сумі 32 232, 75 грн та витрати на проведення виконавчих дій в сумі 169, 00 грн.
Вказана сума виконавчого збору була перерахована державним виконавцем на рахунок р/р 37318000100461 в Державну казначейську службу України у м. Києві.
Постановою Верховного Суду від 17.02.2020 у справі №914/543/19 вищевказане рішення Господарського суду Львівської області від 11.07.2019 та постанову Західного апеляційного господарського суду від 04.11.2019 скасовано, а справу передано на новий розгляд до Господарського суду Львівської області.
Позивач звертаючись з позовом до Бродівського районного відділу державної виконавчої служби Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції та Державної казначейської служби України просить суд стягнути з Державного бюджету України безпідставно набуті грошові кошти виконавчого збору у розмірі 32 232, 75 грн, оскільки рішення Господарського суду Львівської області від 11.07.2019 у справі №914/543/19, на виконання якого було видано відповідний наказ від 19.08.2019, скасовано.
Суд першої інстанції враховуючи положення норм чинного законодавства України, приймаючи до уваги встановлені фактичні обставини справи, керуючись принципами розумності та справедливості, дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення заявлених позовних вимог.
Здійснивши перевірку правильності застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, надаючи правову оцінку обставинам справи, колегія суддів апеляційного господарського суду вважає правомірними висновки суду першої інстанції щодо наявності правових підстав для задоволення заявлених позовних вимог, а твердження скаржника вважає безпідставними та необґрунтованими, з огляду на наступне.
Згідно з ч. 1, 2 ст. 27 Закону України "Про виконавче провадження" виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України.
Виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню, поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом, заборгованості із сплати аліментів.
Відповідно до ч. 4 ст. 27 Закону України "Про виконавче провадження" державний виконавець виносить одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження постанову про стягнення виконавчого збору (крім виконавчих документів про стягнення аліментів). 
Стягнутий виконавчий збір перераховується до Державного бюджету України протягом трьох робочих днів з дня надходження на відповідний рахунок органу державної виконавчої служби. 
Як вбачається з матеріалів справи, постановою Головного державного виконавця Бродівського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Львівській області від 02.12.2019 відкрито виконавче провадження ВП №60758050 з виконання наказу Господарського суду Львівської області №052123 від 19.08.2019. 
Цією ж датою державним виконавцем було винесено постанову про стягнення з Державного підприємства "Бродівське лісове господарство" виконавчого збору у розмірі 32 232, 75 грн. 
Тобто, вищевказаними постановами боржника було зобов`язано сплатити борг у розмірі 322 327, 56 грн, виконавчий збір у розмірі 32 232, 75 грн та витрати на проведення виконавчих дій у розмірі 169, 00 грн. 
11.12.2019 на депозитний рахунок відділу державної виконавчої служби надійшли кошти від Державного підприємства "Бродівське лісове господарство" на суму 354 729, 31 грн.
Відповідно до розпорядження державного виконавця стягнуті кошти за виконавчим документом у розмірі 322 327, 56 грн було перераховано на рахунок стягувача платіжним дорученням №5745 від 11.12.2019.
Виконавчий збір у розмірі 32 232, 75 грн перерахований в дохід держави згідно платіжного доручення №5746 від 11.12.2019.
Витрати на організацію та проведення виконавчих дій в сумі 100, 00 грн стягнуто та пераховано 11.12.2019 згідно платіжного доручення №5741 від 11.12.2019, витрати на користь ГТУЮ у Львівській області в сумі 69, 00 грн згідно платіжного доручення №5747 від 11.12.2019. 
13.12.2019 державним виконавцем на підставі п. 9 ч. 1 ст. 39, ст. 40 Закону України "Про виконавче провадження" винесено постанову про закінчення виконавчого провадження №60758050, у зв`язку з сплатою боржником заборгованості, виконавчого збору та витрат виконавчого провадження. 
Відповідно до ч. 7 ст. 27 Закону України "Про виконавче провадження" у разі закінчення виконавчого провадження у зв`язку із скасуванням рішення, що підлягало виконанню, або визнання судом виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню, виконавчий збір не стягується, а стягнутий виконавчий збір підлягає поверненню.
Водночас, судом апеляційної інстанції встановлено, що постановою Верховного Суду від 17.02.2020 у справі №914/543/19 судове рішення від 11.07.2019, на підставі якого було видано відповідний наказ від 19.08.2019, та постанову Західного апеляційного господарського суду від 04.11.2019 скасовано, справу передано на новий розгляд до Господарського суду Львівської області.
В подальшому, рішенням Господарського суду Львівської області від 19.08.2020 у справі №914/543/19 відмовлено Товариству з обмеженою відповідальністю "Львівенергозбут" в задоволенні позову, стягнуто з останнього відшкодування витрат на оплату судового збору за перегляд рішення судами апеляційної та касаційної інстанцій у розмірі 16 672, 12 грн, задоволено заяву відповідача про поворот виконання рішення та стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Львівенергозбут" на користь Державного підприємства "Бродівське лісове господарство" 317 564, 10 грн штрафу та 4 763, 46 грн судового збору.
Відповідно до ч. 4 ст. 75 Господарського процесуального кодексу України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Положення ст. 1212 ЦК України передбачають, що особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: повернення виконаного за недійсним правочином; витребування майна власником із чужого незаконного володіння; повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.
Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 1213 ЦК України набувач зобов`язаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі. У разі неможливості повернути в натурі потерпілому безпідставно набуте майно відшкодовується його вартість, яка визначається на момент розгляду судом справи про повернення майна.
Предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна є відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.
Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок іншої особи, в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочинну або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України).
Об`єктивними умовами виникнення зобов`язань із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виступають: 1) набуття або збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); 2) шкода у вигляді зменшення або незбільшення майна у іншої особи (потерпілого); 3) обумовленість збільшення або збереження майна на стороні набувача шляхом зменшення або відсутності збільшення на стороні потерпілого; 4) відсутність правової підстави для вказаної зміни майнового стану цих осіб.
Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.
Приймаючи до уваги положення ч. 1 ст. 27 Закону України "Про виконавче провадження", відповідно до якого виконавчий збір справляється за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби, та постанову Верховного Суду від 17.02.2020, якою було скасовано рішення Господарського суду Львівської області від 11.07.2019 у справі №914/543/19, на підставі якого видано відповідний наказ від 19.08.2019, господарський суд першої інстанції дійшов правомірного висновку, що сплачені позивачем грошові кошти в якості виконавчого збору у розмірі 32 232, 75 грн підлягають поверненню на підставі ст. 1212 ЦК України як безпідставно набуті. 
При цьому, оскільки відповідно до наведених вище норм набувачем сплаченого боржником (позивачем) виконавчого збору є Державний бюджет України, такий виконавчий збір підлягає стягненню саме з Державного бюджету України.
Оскільки кошти державного бюджету належать на праві власності державі, відповідно боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна як учасник цивільних відносин (частина друга статті 2 ЦК України).
Частиною 1 статті 170 ЦК України передбачено, що держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом.
Отже, у спорах такої категорії відповідачем є держава, яка бере участь у справі через відповідний орган (органи) державної влади. Такими органами у даній справі є орган ДВС (дії якого призвели до стягнення коштів) та Казначейська служба (яка відповідно до законодавства є органом, який здійснює повернення коштів з державного бюджету).
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої палати Верховного Суду від 19.06.2018 у справі №910/23967/16.
З огляду на вищезазначене, приймаючи до уваги встановлені судом обставини, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком господарського суду першої інстанції про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог в повному обсязі, з покладенням на відповідача судових витрат у відповідності до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України.
Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Згідно з ч.ч. 1-3 ст. 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. 
Відповідно до ст.ст. 76-77 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.
Відповідно до частини 1 статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Колегія суддів апеляційної інстанції вважає, що позивачем доведено належними та допустимими доказами наявність правових підстав для повернення помилково сплачених коштів виконавчого з Державного бюджету України.
Згідно з ч. 1 ст. 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
У рішенні Європейського суду з прав людини "Серявін та інші проти України" (SERYAVINOTHERS v.) вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути  належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати  обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі "Суомінен проти Фінляндії" (Suominen v. Finland), N 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії" (Hirvisaari v. Finland), №49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).
Зазначена правова позиція міститься у Постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 13.02.2018 у справі №910/947/17.
Відповідно до ст. 276 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Апеляційний господарський суд вважає, що рішення Господарського суду міста Києва від 17.09.2020 у справі №914/660/20 прийнято з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги обґрунтованих висновків суду не спростовують, у зв`язку з чим оскаржуване рішення має бути залишеним без змін, а апеляційна скарга - без задоволення.
Судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, з огляду на відмову в задоволенні апеляційної скарги, на підставі статті 129 ГПК України, покладаються на скаржника.
Керуючись ст.ст. 267-271, 273, 275-276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -

П О С Т А Н О В И В:

1. Апеляційну скаргу Бродівського районного відділу державної виконавчої служби Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) на рішення Господарського суду міста Києва від 17.09.2020 у справі №914/660/20 залишити без задоволення.
2. Рішення Господарського суду міста Києва від 17.09.2020 у справі №914/660/20 залишити без змін.
3. Судовий збір за подачу апеляційної скарги залишити за Бродівським районним відділом державної виконавчої служби Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів).
4. Поновити дію рішення Господарського суду міста Києва від 17.09.2020 у справі №914/660/20, зупинену ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 21.12.2020
5. Матеріали справи №914/660/20 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених статтею 287 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено - 01.03.2021. 

Головуючий суддя                                                            Л.П. Зубець 

Судді                                                                                А.І. Мартюк

                                                                                С.В. Владимиренко