Дата документу 10.02.2021 Справа № 333/5693/16-ц

Запорізький Апеляційний суд

 
ЄУН 333/5693/16	Головуючий у 1-й інстанції Круглікова А.В. Повний текст рішення складено 03.08.2020 року.	
Пр. № 22-ц/807/90/21	Суддя-доповідач Гончар М.С.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
10 лютого 2021 року                                        м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді (судді-доповідача)        Гончар М.С.
суддів                                        Кочеткової І.В., Подліянової Г.С.
за участі секретаря                                Остащенко О.В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «ПРИВАТБАНК» на рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 22 липня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «ПРИВАТБАНК» (далі - Банк) про визнання недійсним кредитного договору від 28.05.2008 р. № ZPC0GK0000000075 та застосування принципу подвійної реституції

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2016 року ОСОБА_1 звернулась до суду із вищезазначеним позовом (т.с. 1 а.с. 1-4), в якому просила визнати недійсним кредитний договір від 28.05.2008 р. № ZPC0GK0000000075 та за результатами розгляду справи застосувати до сторін за кредитним договором принцип подвійної реституції.
В обґрунтування свого позову позивач зазначала, що 28.05.2008 між сторонами укладено договір споживчого кредиту № ZPC0GK0000000075. Вказаний договір, на думку позивача, укладений з порушенням закону (ч. 1 ст. 203 ЦК України) та не відповідає внутрішній волі позичальника (ч. 3 ст. 203 ЦК України), що є підставою, як вказував позивач, для визнання цього договору недійсним з моменту укладення. Так, у зв`язку з відсутністю необхідної, доступної, достовірної, повної та своєчасної інформації про умови кредитування, а також відомостей про орієнтовну сукупну вартість кредиту позичальник був позбавлений об`єктивно визначитись з доцільністю отримання такого кредиту, з урахуванням особистих фінансових можливостей для обслуговування. Отже, на думку позивача, кредитний договір за умовами є несправедливим. Протягом дії кредитного договору банком жодного разу не повідомлено у письмовій формі про зміну в сторону збільшення вартості іноземної валюти курсу долару у співвідношенні до гривні, що як наслідок, призвело до значного фінансового навантаження для споживача в частині забезпечення належного виконання останнім взятого на себе зобов`язання. Різка неодноразова зміна у сторону збільшення ціни долара США по відношенню до гривні, яка відбулась поза межою волі позичальника, докорінно змінила обсяг зобов`язання та зробила виконання цього зобов`язання неможливим, що є несправедливим по відношенню до позичальника. Також, позивач посилається на постанову ВАСУ від 03.03.2016 р. у справі № К/800/59852/14, якою встановлено порушення ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» законодавства щодо захисту прав споживачів. Таким чином, як вказує позивач, обставини встановлені судовим рішенням у адміністративній справі, що набрало законної сили, не потребують доказуванню у справі, у якій бере участь особи щодо якої встановлені ці обставини. 
В автоматизованому порядку для розгляду цієї справи визначено суддю суду першої інстанції ОСОБА_2 (т.с. 1 а.с. 22).
Ухвалою суду першої інстанції (т.с. 1 а.с. 25) відкрито провадження у цій справі.
В автоматизованому порядку суддю суду першої інстанції Кргліковою А.В. замінено суддю ОСОБА_2 у зв`язку із звільненням з посади останньої (т.с. 1 а.с. 166-167).
Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 22 липня 2020 року (т.с. 2 а.с. 220-224) позов ОСОБА_1 у цій справі задоволено частково.
Визнано недійсними п.п. 1.1., 1.2., 2.2.3., 2.2.5., 2.2.11., 2.3.3., 2.4.1., 3.2., 3.3., 3.4., 3.6., 3.9., 4.2., 4.3., .4.4., 4.5., 4.6., 5.5., 6.1., 7.2., 7.3., 7.5., 8.1., 8.1.2., 8.2., 8.5. кредитного договору від 28.05.2008 р. № ZPC0GK0000000075, укладеного між ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) та Акціонерним товариством Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» (01001, м. Київ, вул. Грушевського, 1-Д, код ЄДРПОУ 14360570) в частині сплати винагороди, комісії за обслуговування кредиту та плати за дострокове його погашення.
У задоволенні іншої частини позову відмовлено.
Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції (фактично в частині задоволення позовних вимог), посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права судом першої інстанції при його ухваленні, Банк у своїй апеляційній скарзі (т.с. 2 а.с. 231-242) просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову позивача у повному обсязі; судові витрати покласти на позивача.
В автоматизованому порядку для розгляду цієї справи визначено колегію суддів Запорізького апеляційного суду: головуючого суддю (суддю-доповідача) Гончар М.С., суддів Подліянову Г.С. та Маловічко С.В. (т.с. 2 а.с. 246).
Ухвалою апеляційного суду апеляційне провадження за вищезазначеною апеляційною скаргою відкрито (т.с. 3 а.с. 16).
В автоматизованому порядку суддею Кочетковою І.В. у цій справі замінено суддю Маловічко С.В. у зв`язку із тривалою хворобою останньої (т.с. 2 а.с. 20-21).
Ухвалою апеляційного суду (т.с. 3 а.с. 22) дану справу призначено до апеляційного розгляду.
Представник позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_4 подав апеляційному суду заяву на вищезазначену апеляційну скаргу Банку у цій справі (т.с. 3 а.с. 34-36).
Учасники цієї справи не скористались своїм правом на подачу відзиву на вищезазначену апеляційну скаргу Банку у цій справі станом на час її розгляду апеляційним судом.
Однак, в силу вимог ст. 360 ч. 3 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції апеляційним судом.
Відводів у цій справі не заявлено, самовідводи відсутні.
Заслухавши у судовому засіданні 10 лютого 2021 року доповідь судді-доповідача, пояснення всіх учасників цієї справи, зокрема: позивача ОСОБА_1 , представника останньої - ОСОБА_4 (тс. 1 а.с. 204) та представника Банку - Мельникову Я.В. (т.с. 3 а.с. 37), остання у тому числі на запитання апеляційного суду зазначала, що Банк оскаржує рішення суду першої інстанції у цій справі лише в частині задоволення позовних вимог позивача, на теперішній час вищезазначений договір сторін є чинним, не розірваний та не припинений, строк дії договору до 28.05.2022 року, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд дійшов висновку про те, що апеляційна скарга Банку у цій справі не підлягає задоволенню з таких підстав.
В силу вимог ст. 367 ч. 1 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Встановлено, що позивач ОСОБА_1 із вищезазначеним рішенням суду першої інстанції, у тому числі в частині відмови, погодилась, останнє в апеляційному порядку не оскаржувала.
Банк оскаржує рішення суду першої інстанції у цій справі фактично лише в частині задоволення позовних вимог позивача.
За таких обставин, апеляційний суд переглядає законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції у цій справі лише в межах доводів апеляційної скарги Банку та в частині, яка є предметом апеляційного оскарження, в частині задоволення позовних вимог позивача.
У разі, якщо апеляційна скарга подана на рішення щодо частини вирішених вимог, суд апеляційної інстанції відповідно до принципу диспозитивності не має права робити висновків щодо неоскаржуємої частини ні в мотивувальній, ні в резолютивній частині судового рішення, а в описовій частині повинен зазначити, в якій частині вимог судове рішення не оскаржується (постанова Верховного Суду від 03.10.2018 року у справі № 186/1743/15-ц).
Згідно із п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
За змістом ст. 381 ч. 1 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги приймає постанову за правилами ст. 35 і глави 9 розділу ІІІ цього Кодексу з особливостями, зазначеними у ст. 382 цього Кодексу.
Встановлено, що суд першої інстанції, задовольняючи позов позивача у цій справі частково, керувався ст. 258, 259, 263-265, 268, 273 ЦПК України та виходив із обґрунтованості та доведеності позовних вимог Банку у цій справі лише в частині їх задоволення.
Апеляційний суд погоджується із таким висновком суду першої інстанції, вважає його правильним, а рішення суду першої інстанції в частині, яка є предметом апеляційного оскарження, таким, що ухвалено із додержанням вимог закону, є правильним та законним.
Ст. 263 ЦПК України містить вимоги щодо законності і обґрунтованості судового рішення, а ст. 264 ЦПК України - питання, які вирішує суд під час ухвалення рішення суду.
Рішення суду першої інстанції в частині, яка є предметом апеляційного оскарження, вимогам ст. ст. 263-264 ЦПК України у цій справі відповідає.
Так, судом першої інстанції було правильно встановлено, що 28.05.2008 р. між ЗАТ КБ «ПРИВАТБАНК», правонаступником якого є Акціонерне товариство Комерційний Банк «ПРИВАТБАНК», в особі Центрального відділення філії «Запорізьке Регіональне Управління» ЗАТ КБ «ПРИВАТБАНК» (Банк) та ОСОБА_1 (Позичальник) укладено кредитний договір № ZPC0GK0000000075, за умовами якого (п. 1.1. договору) Банк зобов`язався надати Позичальникові кредитні кошти шляхом видачі готівки через касу чи/або перерахування на рахунок, визначений в п. 8.1. цього договору. Строк, вид кредиту, цілі, розмір кредиту, відсотків, винагород, розмір щомісячного платежу, період оплати, порядок погашення заборгованості за цим договором, зазначені у розділі 8 договору.
Пунктом 1.2. кредитного договору сторони передбачили, що Позичальник доручає Банку провадити погашення заборгованості по даному кредитному договору в передбачені даним договором строки за рахунок коштів, розміщених на рахунку Позичальника, що відповідає платіжній картці, емітованої ПриватБанком, номер рахунку зазначений у п. 8.2. договору. (…). Кредит надається в обмін на зобов`язання Позичальника по поверненню кредиту, сплати відсотків, винагороди в зазначені даним договором строки.
Згідно з п. 2.1. кредитного договору, Банк зобов`язався: надати кредит шляхом й у межах сум, зазначених у п. 8.1. даного договору, а також за умови виконання Позичальником умов, передбачених п. 2.2.7. даного договору; відкрити рахунок, зазначений в п. 8.2. даного договору, здійснювати введення кредитного досьє по кредиту.
Відповідно до п. 2.1.3. кредитного договору, Позичальник звертається до Банку про надання йому кредиту на оплату чергових страхових платежів відповідно до договорів страхування, укладених відповідно до п. 2.2.7. даного договору, і доручає Банку щорічно перераховувати необхідну для цього суму коштів згідно договорів страхування. Перерахування кредитних коштів Банк зобов`язується провадити у випадку не пред`явлення Позичальником документів, що підтверджують сплату чергових страхових платежів за рахунок інших джерел, до дат їхньої сплати, передбачених договорами страхування. (…) Якщо кредит в іноземній валюті, то Позичальник доручає Банку:
- одержати з каси Банку суму іноземної валюти готівкою, необхідну для сплати чергового страхового платежу на підставі договору страхування, укладеного згідно з п. 2.2.7. даного договору;
- здійснити продаж у касі Банку готівкової іноземної валюти за курсом купівлі Банку даної іноземної валюти, встановленому на день виконання даного доручення;
- отриманні від продажу іноземної валюти кошти зарахувати від імені Позичальника на сплату чергового страхового платежу.
Зазначене доручення Позичальника не підлягає виконанню Банком тільки у випадку пред`явлення Позичальником Банку документів, що підтверджують сплату чергових страхових платежів за рахунок інших джерел до дат їхньої сплати, передбачених договорами страхування. Даний пункт договору виконується лише у випадку укладення договору іпотеки згідно з п. 1.3. даного договору або пред`явлення Банком вимог, пов`язаних з особистим страхування Позичальника. За змістом п. 2.2. кредитного договору, Позичальник зобов`язався: використати кредит на цілі, зазначені в п. 8.1. даного договору; сплатити відсотки за користування кредитом відповідно до п. 8.1., 2.3.1., 2.3.2., 3.1., 3.2. даного договору. Повну сплату відсотків за користування кредитом здійснити не пізніше дати фактичного повного погашення кредиту; сплатити Банку винагороду згідно п.п. 8.1., 7.2. даного договору; погашення кредиту зробити в порядку, сумах і строки, передбачені п. 8.1., 8.1.1., 8.1.2., 2.3.3. цього договору.
Позичальник доручає Банку списувати кошти із всіх своїх поточних рахунків у валюті кредиту або у валюті, відмінної від валюти кредиту, при наявності на них необхідної суми коштів, не наданих у кредит, у межах сум, які підлягають сплаті Банку за цим договором, при настанні строків платежів. У випадку недостатності чи відсутності у Позичальника коштів у національній валюті України для погашення заборгованості за кредитом у національній валюті України і/чи відсотків у валюті України для погашення заборгованості за кредитом у національній валюті України, і/чи відсотків за його користування, і/чи винагороди (…) Банк має право на списання коштів в іноземній валюті у розмірі еквівалентному сумі заборгованості по даному договору в національній валюті України на дату погашення, і продаж стягненої іноземної валюти на міжбанківському валютному ринку України з відшкодуванням Банку витрат на сплату зборів, комісій і вартості наданих послуг (п. 2.2.5. кредитного договору). Позичальник надає Банку належним чином оформлені, згідно з п. 8.3. цього договору, договори іпотеки, який передбачає видачу заставної, поруки та інш. для забезпечення виконання зобов`язань за даним договором, договір страхування заставного майна і договір особистого страхування Позичальника (…) У випадку неподання Позичальником Банку підтверджуючого документа про сплату чергових страхових платежів по погодженим з Банком договорам страхування, Банк сплачує страхові платежі за рахунок кредиту відповідно до п. 2.1.3. даного договору. Позичальник зобов`язується погасити суму кредиту, направлену на оплату чергового страхового платежу, і сплатити відсотки за його користування не пізніше 30 днів з дня перерахування Банком страхового платежу (п. 2.2.7. кредитного договору). За змістом п. 2.2.11. кредитного договору, для здійснення останнього погашення по кредиту Позичальник звертається в Банк, який надає інформацію по заборгованість Позичальника за кредитним договором (кредит, відсотки, пені, винагороди). Відповідно до п. 2.3.3. кредитного договору, Банк, на власний розсуд, має право: а) розірвати договір у судовому порядку. При цьому, в останній день дії договору Позичальник зобов`язується повернути Банку суму кредиту в повному обсязі, винагороду й відсотки за фактичний строк його користування (…) або б) згідно з ст. 651 ЦК України здійснити одностороннє розірвання договору з надсиланням Позичальникові відповідь-повідомлення. (…) При цьому, в останній день дії договору Позичальник зобов`язується повернути Банку суму кредиту в повному обсязі, винагороду, відсотки за фактичний строк користування. (…) Позичальник має право повернути Банку суму кредиту в повному обсязі, винагороду, відсотки за фактичний строк його користування протягом 30 календарних днів з дати отримання повідомлення про таку вимогу від Банку. Умовами п. 2.4. кредитного договору сторони передбачили право Позичальника здійснювати дострокове погашення кредиту. При цьому, Позичальник зобов`язаний сплатити Банку суму відсотків, суму винагороди, відповідно до п. 8.1. даного договору. Пунктом 3.5. кредитного договору передбачено, що Банк надає Позичальнику кредит на цілі, відмінні від сплати страхових платежів, у межах суми, призначених для цих цілей згідно п. 8.1. договору. Пунктом 3.2. кредитного договору сторони узгодили, що кошти, отримані від Позичальника для погашення заборгованості по кредиту, насамперед направляються для відшкодування витрат/збитків Банку згідно п.п. 2.2.9., 2.3.8. цього договору, далі пені згідно розділу 4 цього договору, далі - простроченої комісії по кредиту, далі - простроченої винагороди, далі - прострочених відсотків, далі - простроченої заборгованості за кредитом, частина суми, що залишилась направляється на погашення заборгованості за кредитом, далі - комісії, далі - винагороди (…). При несплаті винагороди, комісії (у випадку її щомісячної сплати згідно п. 8.1. даного договору), відсотків, і/або частини кредиту до останнього дня періоду сплати, вони вважаються простроченими. Відповідно до п. 3.3. кредитного договору, нарахування відсотків, а також винагород, передбачених п.п. 7.2., 8.1. договору здійснюється в останню дату їх сплати, зазначений п. 8.1., при цьому відсотки розраховуються на фактичний залишок заборгованості за кожний календарний день, виходячи з фактичної кількості днів користування кредитом - 360 днів у році. Згідно з п. 3.4. кредитного одговору, для погашення заборгованості за даним договором, в т.ч. винагороди, Позичальник надає Банку кошти на рахунки, передбачені п. 1.2. даного договору, для зарахування коштів. Пунктом 3.6. кредитного договору сторони передбачили, що Позичальник сплачує Банку винагороду, у розмірі й у строки, зазначені в п. 8.1. даного договору. У випадку, якщо дата погашення кредиту й/або сплати відсотків за користування кредитом, винагороди, пені випадає на вихідний або святковий день, зазначені платежі повинні бути здійснені в операційний день, що передує вихідному або святковим дням (п. 3.9. кредитного договору). Пунктами 4.2., 4.3. кредитного договору сторони визначили, що за надане право, зазначене у статті 4.1. договору, Позичальник сплачує Банку винагороду за резервування ресурсів в розмірі, зазначеному у статті 8.1. договору. Нарахування винагороди здійснюється на дату щомісячного платежу за кредитом, при цьому винагорода нараховується на суму зарезервованих ресурсів (додаток № 2 до договору) за фактичну кількість днів резервування ресурсів, виходячи з 360 днів у році. Дата погашення у часовий інтервал нарахування винагороди не включається. Розрахунок винагороди за резервування ресурсів здійснюється щоденно з моменту підписання договору. Відповідно до п.п. 4.4.-4.6. кредитного договору, при останньому погашенні винагорода за резервування ресурсів нараховується за весь час резервування (до дати погашення кредиту), при цьому, сумою зарезервованих ресурсів вважається сума вказана у графіку погашення кредиту (додаток № 2 до договору). Винагорода за резервування ресурсів сплачується щомісяця з щомісячним платежем за кредитом від дня нарахування згідно статті договору. Нарахування коштів для погашення винагороди за резервування ресурсів здійснюється з урахуванням черговості, визначеної у договорі. з п. 5.5. кредитного договору, терміни позовної давності по вимогах про стягнення кредиту, відсотків за користування кредитом, винагороди (…) встановлюється строком тривалістю 5 років. Даний договір у частині сплати винагороди за надання фінансового інструменту, згідно п. 8.1. набуває чинності з моменту його підписання обома сторонами, в інших частинах - з моменту надання позичальником розрахункових документів або оформлення касових документів з використанням кредиту в межах зазначених у них сум, і діє в обсязі виданих Позичальникові коштів до повного виконання сторонами зобов`язань за цим договором (п. 6.1. кредитного договору). Пунктами 7.2., 7.3. кредитного договору визначено, що при невиконанні Позичальником умов, передбачених п. 2.2.11. договору, Банк зобов`язаний здійснити додатковий моніторинг погашення кредиту по рахунку. При цьому, Позичальник сплачує Банку винагороду, що дорівнює сумі залишку коштів між сплаченими Позичальником на день здійснення моніторингу коштами і нарахованими Банком на останній термін сплати. Сплата винагороди здійснюється в гривні. У випадку, якщо кредит надається в іноземній валюті, винагорода сплачується в гривневому еквіваленті по курсу НБУ на дату сплати. Всі види платежів (за винятком кредиту, винагороди за проведення додаткового моніторингу), що вносяться Позичальником за даним договором є відсотками в розумінні ЦК України. Згідно з п. 8.1. кредитного договору, Банк зобов`язується надати Позичальникові кредитні кошти шляхом: видачі готівки через касу на строк з 28.05.2008 р. по 28.05.2022 р. включно у вигляді не поновлювальна лінія в розмірі 20 355 доларів США на наступні цілі: у розмірі 15 000 доларів США на придбання нерухомості, у розмірі 450 доларів США на сплату винагороди за надання фінансового інструменту в момент надання кредиту, 252 доларів США - страхування майна, 75 доларів США - особисте страхування, а також у розмірі 4 578 доларів США на сплату страхових платежів у випадках та в порядку, передбачених п.п. 2.1.3., 2.2.7. даного договору, зі сплатою за користування кредитом відсотків в розмірі 1,25% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, винагороди за надання фінансового інструменту в розмірі 3% від суми виданого кредиту у момент надання кредиту, винагороди за надання фінансового інструменту в розмірі 0,00% від суми виданого кредиту щомісяця в період сплати, винагорода за резервування ресурсів у розмірі 4,08% річних від суми зарезервованих ресурсів, винагороди за проведення додаткового моніторингу згідно п. 7.2. даного договору. (…) Погашення заборгованості за цим договором (за винятком винагороди, що сплачується в момент надання кредиту) здійснюється в наступному порядку: щомісяця в період сплати Позичальник повинен надати Банку кошти (щомісячний платіж) у сумі 272,93 доларів США згідно Графіку погашення кредиту (додаток № 2 до договору) для погашення заборгованості за кредитним договором, що складається із заборгованості по кредиту, відсоткам, винагороди, комісії.
Пунктом 8.1.2. кредитного договору обумовлено, що у разі порушення термінів оплати, передбачених п. 8.1.1. на 120 календарних днів - сторони дійшли згоди вважати строком повернення кредиту, відсотків, винагороди, пені - в останній день місяця, в якому відбулось порушення термінів оплати на 120 календарних днів.
Для виконання даного договору Банк відкриває Позичальникові рахунок № НОМЕР_2 для зарахування коштів, спрямованих на погашення заборгованості по кредиту, відсоткам, винагороди та інш. платежам. (…) Кредит надається в обмін на зобов`язання Позичальника по поверненню кредиту, сплаті відсотків, винагороди в зазначені даним дог8овором строки (п. 8.2. кредитного договору). Відповідно до п. 8.5. кредитного договору, при достроковому (як повному, так і частковому) погашенні кредиту Позичальник додатково сплачує Банку за користування кредитом 0% від суми кредиту, що погашається достроково.
Вбачається, що загальна вартість кредиту та графік погашення кредиту, визначені сторони в Додатках за №1 та № 2 до кредитного договору відповідно, які у відповідності до п. 8.9. кредитного договору є невід`ємними додатками до даного договору.
Ст. 3 ЦК України передбачено, що однією з загальних засад цивільного законодавства є свобода договору.
Ч. 1 ст. 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Відповідно до ст. 6 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч. 1 ст. 627 ЦК України).
Згідно із ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Загальні підстави визнання недійсними правочинів і настання відповідних наслідків встановлені статтями 215, 216 ЦК України.
Ст. 203 ЦК України визначені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, ін. актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам (ч. 1); особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності (ч. 2); волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі (ч. 3); правочин має вчинятись у формі, встановленій законом (ч. 4); правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним (ч. 5); правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей (ч. 6).
Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу (ч. 1).
Як було правильно встановлено судом першої інстанції, позивач вказує, що оспорюваний у цій справі правочин не відповідає положенням Закону України «Про захист прав споживачів» та приписам постанови Правління Національного Банку України від 10.05.2007 р. № 168.
Ст. 42 Конституції України унормовано, що держава захищає права споживачів, здійснює контроль за якістю і безпечністю продукції та усіх видів послуг і робіт, сприяє діяльності громадських організацій споживачів.
Відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, права споживачів, а також механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів регламентуються Законом України «Про захист прав споживачів».
Згідно із ч. ч. 1, 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції, що була чинною станом на час укладення спірного договору), договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов`язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов`язується повернути їх разом з нарахованими відсотками. Не вважається пропонуванням споживчого кредиту застереження про можливість надання його під час придбання продукції.
Перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов`язаний повідомити споживача у письмовій формі про: 1) особу та місцезнаходження кредитодавця; 2) кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов`язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов`язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування.
У разі ненадання зазначеної інформації суб`єкт господарювання, який повинен її надати, несе відповідальність, встановлену статтями 15 і 23 цього Закону.
Ч. 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції, що була чинною станом на час укладення спірного договору) визначено, що споживач не зобов`язаний сплачувати кредитодавцеві будь-які збори, відсотки або інші вартісні елементи кредиту, що не були зазначені у договорі. У договорі про надання споживчого кредиту зазначаються: 1) сума кредиту; 2) детальний розпис загальної вартості кредиту для споживача; 3) дата видачі кредиту або, якщо кредит видаватиметься частинами, дати і суми надання таких частин кредиту та інші умови надання кредиту; 4) право дострокового повернення кредиту; 5) річна відсоткова ставка за кредитом; 6) інші умови, визначені законодавством.
Відповідно до ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції, що була чинною станом на час укладення спірного договору), продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими (ч. 1). Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача (ч. 2). Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним (ч. 5). Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору (ч. 7).
Суд першої інстанції правильно вважав, що аналіз наведених вище норм законодавства України дає підстави дійти висновку у цій справі, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за обслуговування кредиту, і це є підставою для визнання таких положень недійсними.
Відповідно до ч. 8 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) нечіткі або двозначні положення договорів зі споживачами тлумачаться на користь споживача.
Згідно із ст. 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком.
Із змісту рішення Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 вбачається, що положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» з подальшими змінами у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.
Постановою Правління Національного Банку України від 10.05.2007 року № 168 затверджено Правила надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, які були чинними станом на час укладення між сторонами у цій справі кредитного договору від 28.05.2008 року.
Так, п. 3.6. наведених вище Правил, Банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача тощо) або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, унесення до нього змін, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору тощо).
В той же час, як правильно було встановлено судом першої інстанції, умови п.п. 1.1., 1.2., 2.2.3., 2.2.5., 2.2.11., 2.3.3., 2.4.1., 3.2., 3.3., 3.4., 3.6., 3.9., 4.2., 4.3., .4.4., 4.5., 4.6., 5.5., 6.1., 7.2., 7.3., 7.5., 8.1., 8.1.2., 8.2., 8.5. кредитного договору від 28.05.2008 р. № ZPC0GK0000000075 містять положення щодо необхідності сплати позичальником (позивачем у цій справі) винагороди, комісії за обслуговування кредиту та плати за дострокове його погашення.
Судом першої інстанції при розгляді справи по суті спору також правильно враховано висновки, викладені в постанові Верховного Суду України від 16.11.2016 року у справі № 6-1746цс16, за змістом яких, встановивши в кредитному договорі сплату щомісячної комісії за обслуговування кредиту, Банк не зазначив, які саме послуги за вказану комісію надаються позивачу. При цьому Банк нараховував, а Позичальник сплатив комісію за послуги, що супроводжують кредит, а саме за компенсацію сукупних послуг банку за рахунок позивача, що є незаконним.
За таких обставин, враховуючи, що обслуговування кредиту, в т.ч. сплата комісії за обслуговування кредиту, винагороди за резервування ресурсів для виконання зобов`язань за спірним кредитним договором є супутньою послугою, яка супроводжує кредит, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що умови кредитного договору відносно компенсації сукупних послуг банку за рахунок позивача є несправедливими та такими, що суперечать нормам Закону України «Про захист прав споживачів» та положенням Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою Правління Національного Банку України від 10.05.2007 р. № 168, які були чинними станом на час укладення між сторонами у цій справі кредитного договору від 28.05.2008 року.
Ст. 217 ЦК України унормовано, що недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.
З огляду на викладене, суд першої інстанції правильно задовольнив вимоги позивача в частині визнання недійсним кредитного договору від 28.05.2008 р. № ZPC0GK0000000075, а саме: в частині визнання недійсними умови п.п. 1.1., 1.2., 2.2.3., 2.2.5., 2.2.11., 2.3.3., 2.4.1., 3.2., 3.3., 3.4., 3.6., 3.9., 4.2., 4.3., .4.4., 4.5., 4.6., 5.5., 6.1., 7.2., 7.3., 7.5., 8.1., 8.1.2., 8.2., 8.5. кредитного договору від 28.05.2008 р. № ZPC0GK0000000075 відносно сплати позичальником ( ОСОБА_1 ) винагороди, комісії за обслуговування кредиту та плати за дострокове його погашення. 
Враховуючи, що кредитний договір від 28.05.2008 р. № ZPC0GK0000000075, станом на час розгляду цієї справи в суді сторонами не розірваний та зобов`язання за вказаним договором не припинені (належні, допустимі докази протилежного у матеріалах цієї справи відсутні), суд першої інстанції правильно не вбачав пропуску позивачем позовної давності із заявленими вимогами у цій справі та правильно відмовив Банку у задоволенні його заяви про застосування строку позовної давності у цій справі.
Доводи апеляційної скарги Банку є такими, що не спростовують правильно встановлених судом першої інстанції фактичних обставин цієї справи та правильних висновків суду першої інстанції у цій справі в частині, яка є предметом апеляційного оскарження, а лише відображають позицію Банку, як відповідача у цій справі, яку він та його представник вважають єдино правильною.
Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях (ст. 81 ч. 6 ЦПК України).
Суд першої інстанції розглянув дану справу в частині, яка є предметом апеляційного оскарження, з додержанням вимог ЦПК України, тобто в межах заявлених позивачем позовних вимог (підстав) та на підставі доказів сторін, яким надав відповідну оцінку з дотриманням вимог ст. 89 ЦПК України.
Так, за змістом якої: «Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів; ж одні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили; суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності; с уд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів)».
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (ст. 12 ч. 3 ЦПК України).
Підстави для звільнення від доказування Банку, передбачені ст. 82 ЦПК України, у цій справі в частині, яка є предметом апеляційного оскарження, відсутні.
Апеляційний суд на виконання вимог ЦПК України сприяв повному та всебічному апеляційному перегляду законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції у цій справі в межах доводів апеляційної скарги Банку.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї (ст. 367 ч. 2 ЦПК України).
В силу вимог ст. 367 ч. 3 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Проте докази, передбачені ст. 367 ч. ч. 2, 3 ЦПК України, у цій справі відсутні, і зокрема відповідачем апеляційному суду не надані.
Згідно із ст. 376 ч. 3 ЦПК України передбачені порушення норм процесуального судом першої інстанції, які є обов`язковою підставою для скасування або зміни рішення.
В силу вимог ст. 376 ч. 2 ЦПК України лише порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення справи, можуть бути підставою для скасування або зміни рішення.
Встановлено, що у цій справі відсутні порушення судом першої інстанції норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування чи зміни рішення, а також відсутні порушення норм процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення цієї справи по суті в частині, яка є предметом апеляційного оскарження.
При вищевикладених обставинах, доводи апеляційної скарги Банку не ґрунтуються на законі та доказах, наявних у матеріалах цієї справи, рішення суду першої інстанції в частині, яка є предметом апеляційного оскарження, є законним та обґрунтованим, ухваленим з додержанням вимог ЦПК України.
За таких обставин, апеляційний суд не вбачає передбачених законом підстав для скасування рішення суду першої інстанції в частині, яка є предметом апеляційного оскарження, у цій справі або ж його зміни.
В іншій частині рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку не оскаржувалось та апеляційним судом не переглядалось.
Позивач ОСОБА_1 від сплати судового збору за подачу вищезазначеного позову у цій справі була звільнена в силу вимог закону.
Проте, в силу вимог ст. 141 ч. 1 ЦПК України у разі відмови Банку у задоволенні його вищезазначеної апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції у цій справі, останній не має права на компенсацію за рахунок держави будь-яких судових витрат, пов`язаних із розглядом цієї справи апеляційним судом. 
Керуючись ст. ст. 7, 12-13, 81-82, 89, 141, 367-369, 371-372, 374-375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд
ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «ПРИВАТБАНК» залишити без задоволення.
Рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 22 липня 2020 року у цій справі в частині, яка є предметом апеляційного перегляду, визнання недійсними п.п. 1.1., 1.2., 2.2.3., 2.2.5., 2.2.11., 2.3.3., 2.4.1., 3.2., 3.3., 3.4., 3.6., 3.9., 4.2., 4.3., .4.4., 4.5., 4.6., 5.5., 6.1., 7.2., 7.3., 7.5., 8.1., 8.1.2., 8.2., 8.5. кредитного договору від 28.05.2008 р. № ZPC0GK0000000075, укладеного між ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) та Акціонерним товариством Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» (01001, м. Київ, вул. Грушевського, 1-Д, код ЄДРПОУ 14360570) в частині сплати винагороди, комісії за обслуговування кредиту та плати за дострокове його погашення залишити без змін.
В іншій частині рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку не оскаржувалось і апеляційним судом не переглядалось.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте, може бути оскаржена в частині, яка була предметом апеляційного перегляду, в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту цієї постанови.
Повний текст постанови апеляційним судом складений 11.02.2021 року.

Головуючий суддя	Суддя	Суддя	
Гончар М.С. 	Кочеткова І.В.	Подліянова Г.С.