ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/3276/21 Справа № 216/158/16-ц 	  	Суддя у 1-й інстанції - Кузнецов Р.О. Суддя у 2-й інстанції - Зубакова  В. П.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 березня 2021 року                                                                м.Кривий Ріг

Справа № 216/158/16-ц

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Зубакової В.П.
суддів - Барильської А.П., Бондар Я.М.
секретар судового засідання - Євтодій К.С.

сторони:
позивач – Моторне (транспортне) страхове бюро України,
відповідачі -  ОСОБА_1 , Товариство з додатковою відповідальністю Страхова компанія «Альфа-Гарант», 

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в порядку спрощеного позовного провадження, відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України без фіксації судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу, апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_1 та його представника адвоката Бугрія Віктора Миколайовича  на ухвалу Центрально-Міського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 21 вересня 2020 року, яка постановлена суддею Кузнецовим Р.О. у місті Кривому Розі Дніпропетровської області та повне судове рішення складено 21 вересня 2020 року, -

В С Т А Н О В И В :

У січні 2016 року Моторне (транспортне) страхове бюро України (надалі - МТСБУ) звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 про відшкодування витрат, пов`язаних з регламентною виплатою в порядку регресу. 
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що 21.10.2012 року, з вини ОСОБА_1 , який керував автомобілем «Mercedes-Benz», державний номерний знак НОМЕР_1 , була скоєна дорожньо-транспортна пригода, в результаті якої був пошкоджений автомобіль «BMW», державний номерний знак НОМЕР_2 , під керуванням водія ОСОБА_2 , який належить ОСОБА_3 на праві власності. Розмір збитків становить 52484,53 грн. Відповідач добровільно шкоду не сплатив, а тому позивач здійснив виплату відшкодування в розмірі 43737,11 грн. Крім того, позивач поніс витрати на аварійного комісара в розмірі 1746,00 грн. 
Уточнивши позовні вимоги у березні 2017 року та зазначивши співвідповідачем Товариство з додатковою відповідальністю Страхова компанія «Альфа-Гарант», позивач просив стягнути з солідарно з ОСОБА_1 та Товариства з додатковою відповідальністю Страхова компанія «Альфа-Гарант» в порядку регресу вищевказаний розмір збитків.
Ухвалою Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 21.09.2020 року провадження у справі в частині вимог до Товариства з додатковою відповідальністю Страхова компанія «Альфа-Гарант» закрито.
Рішенням Центрально-Міського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 21 вересня 2020 року позовну заяву Моторного (транспортного) страхового бюро України до ОСОБА_1 про відшкодування в порядку регресу витрат, пов`язаних з виплатою страхового відшкодування – задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Моторного (транспортного) страхового бюро України витрати, пов`язані з виплатою страхового відшкодування, в розмірі 43737,11 грн.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Моторного (транспортного) страхового бюро України судові витрати у вигляді судового збору у розмірі 1171,24 грн.
У задоволенні решти вимог – відмовлено.
В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_1   та його представник адвокат Бугрій В.М. просять скасувати ухвалу суду та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції іншим складом суду.
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що судом першої інстанції було порушено норми процесуального права та не враховано, що в порядку цивільного судочинства можуть розглядатися будь-які справи, у яких хоча б одна із сторін є фізичною особою, якщо їх вирішення не віднесено до інших видів судочинства, оскільки, дану позовну заяву було подано до суду до 15 грудня 2017 року, то спір має бути розглянутий судом цивільної юрисдикції за нормами ЦПК України. До того ж, зазначають, що судом не було враховано правову позиції Великої палати Верховного Суду у постанові від 13 березня 2018 року у справі №415/2542/15-ц (14-40цс18) та допущено істотну невідповідність змісту цієї постанови. Також, судом порушено право учасників справи на доступ до правосуддя та постановлено оскаржувану ухвалу суду без повідомлення учасників справи та із самовільною заміною стадій судового процесу.
Крім того, відповідач ОСОБА_1 та його представник адвокат Бугрій В.М. просять постановити окрему ухвалу відносно Центрально-Міського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області, Головуючий суддя Кузнецов Р.О., у зв`язку з допущенням порушення норм процесуального права при провадженні цивільної справи №216/158/16-ц, відповідно до вимог ч. 8, ч.10 ст. 262 ЦПК України.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, за наявними матеріалами справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з наступних підстав.
Закриваючи провадження у справі в частині позовних вимог Моторного (транспортного) страхового бюро України до Товариства з додатковою відповідальністю Страхова компанія «Альфа-Гарант» про відшкодування витрат, пов`язаних з регламентною виплатою в порядку регресу, суд керувався п.1 ч. 1 ст. 255 ЦПК України та виходив з того, що справа не підлягає розгляду у порядку цивільного судочинства, оскільки спір виник між двома суб`єктами господарювання. 
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції з наступних підстав.
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.50 року, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Поняття "суд, встановлений законом" включає в себе, зокрема, таку складову як дотримання усіх правил юрисдикції та підсудності. Система судів загальної юрисдикції є розгалуженою. Судовий захист є основною формою захисту прав, інтересів і свобод фізичних та юридичних осіб, державних і суспільних інтересів.
Судова юрисдикція - це інститут права, який покликаний розмежувати між собою компетенцію як різних ланок судової системи, так і різних видів судочинства - цивільного, кримінального, господарського та адміністративного. Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин.
Важливість визначення юрисдикції підтверджується як закріпленим у Конституції України принципом верховенства права, окремими елементами якого є законність, правова визначеність та доступ до правосуддя, так і прецедентною практикою ЄСПЛ.
У рішенні від 22.12.2009 у справі "Безимяна проти Росії" (заява N 21851/03) ЄСПЛ наголосив, що "погоджується з тим, що правила визначення параметрів юрисдикції, що застосовуються до різних судів у рамках однієї мережі судових систем держав, безумовно, розроблені таким чином, щоб забезпечити належну реалізацію правосуддя. Заінтересовані держави повинні очікувати, що такі правила будуть застосовуватися. Однак ці правила або їх застосування не повинні обмежувати сторони у використанні доступного засобу правового захисту".
Крім того, у статті 6 Конвенції, яка відповідно до положень статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства, закріплено принцип доступу до правосуддя.
Під доступом до правосуддя згідно зі стандартами ЄСПЛ розуміють здатність особи безперешкодно отримати судовий захист як доступ до незалежного і безстороннього вирішення спорів за встановленою процедурою на засадах верховенства права. Щоб право на доступ до суду було ефективним, особа повинна мати чітку фактичну можливість оскаржити діяння, що становить втручання у її права (рішення ЄСПЛ від 04.12.95 у справі "Белле проти Франції").
Судова юрисдикція - це компетенція спеціально уповноважених органів судової влади здійснювати правосуддя у формі встановленого законом виду судочинства щодо визначеного кола правовідносин.
Система судів загальної юрисдикції є розгалуженою. Судовий захист є основною формою захисту прав, інтересів та свобод фізичних та юридичних осіб, державних та суспільних інтересів.
Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, в якому розглядається визначена категорія справ.
Суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають, зокрема, з цивільних правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. 
Господарські суди розглядають, зокрема, справи у спорах між суб`єктами господарювання (пункт 15 частини першої статті 20 ГПК України). 
Юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням (частина друга статті 4 ГПК України). 
Сторонами в судовому процесі - позивачами і відповідачами - можуть бути особи, зазначені у статті 4 цього Кодексу (частина перша статті 45 ГПК України ). 
Близькі за змістом приписи закріплені у частині першій статті 1, частині першій статті 12, частинах другій і третій статті 21 ГПК України, у редакції чинній до 15.12.2017 року, тобто на момент звернення Моторного (транспортного) страхового бюро України до Товариства з додатковою відповідальністю Страхова компанія «Альфа-Гарант», ОСОБА_1 про відшкодування витрат, пов`язаних з регламентною виплатою в порядку регресу.
Крім того, при визначенні юрисдикції, суд має встановити чи не пов`язані відповідачі у справі солідарним обов`язком, як боржники.
Відповідно до частини першої статті 541 ЦК України солідарний обов`язок або солідарна вимога виникають у випадках, встановлених договором або законом, зокрема у разі неподільності предмета зобов`язання.
Наслідки солідарного обов`язку боржників передбачені статтею 543 ЦК України, основним з яких є зазначені у частині першій цієї статті, а саме, у разі солідарного обов`язку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обов`язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо.
Крім того, ЦК України передбачає і гарантії для боржника, який виконав солідарний обов`язок, на зворотну вимогу.
Тобто, критеріями розмежування між справами цивільного та господарського судочинства є одночасно суб`єктний склад учасників процесу та характер спірних правовідносин.
За вимогами статті 27 Закону України "Про страхування" та статті 993 ЦК України до страховика потерпілого переходить право вимоги до завдавача шкоди у деліктному зобов`язанні у межах виплаченого потерпілому страхового відшкодування. Після такої виплати деліктне зобов`язання не припиняється. У ньому відбувається заміна кредитора: до страховика потерпілого переходить право вимоги, що належало цьому потерпілому в деліктному зобов`язанні, у межах виплаченого йому страхового відшкодування. Такий перехід права вимоги є суброгацією.
Тобто страховик, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, реалізує право вимоги, передбачене статтями 993 ЦК України та 27 Закону України "Про страхування", шляхом звернення з позовом до страховика, в якого завдавач шкоди застрахував свою цивільно-правову відповідальність.
Згідно ж п.п. 38.2.1 п. 38.2 ст. 38 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховик після виплати страхового відшкодування має право подати регресний позов до власника, водія транспортного засобу, який спричинив дорожньо-транспортну пригоду, який не застрахував свою цивільно-правову відповідальність, крім осіб, зазначених у пункті 13.1 статті 13 цього Закону.
Отже, солідарне стягнення із заподіювача шкоди та страховика, за будь-яких обставин, є неможливим.
Так, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12.09.2018 року у справі №569/96/17 відступила від сформульованого ВСУ в постанові від 24.02.2016 року у справі №6-1009цс15 висновку щодо юрисдикції спору (за позовом страховика потерпілого до фізичної особи, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, а також до страховика цієї особи) та зазначила: якщо страховик потерпілого, якому він виплатив страхове відшкодування, звертається з позовом до страховика особи, винної у настанні страхового випадку, про стягнення з нього суми виплаченого потерпілому страхового відшкодування у межах передбаченого укладеним з винною особою договором ліміту відповідальності страховика за завдану майну шкоду, такий спір має розглядатися за правилами господарського судочинства; якщо страховик потерпілого, якому він виплатив страхове відшкодування, звертається з позовом про стягнення з особи, винної у настанні страхового випадку, суми виплаченого потерпілому страхового відшкодування понад передбачений договором, укладеним з винною особою, ліміт відповідальності страховика за завдану майну шкоду, такий спір має розглядатися за правилами цивільного чи господарського судочинства залежно від суб`єктного складу сторін; якщо страховик потерпілого, якому він виплатив страхове відшкодування, звертається з позовом одночасно про стягнення зі страховика особи, винної у настанні страхового випадку, суми виплаченого потерпілому страхового відшкодування у межах передбаченого договором, укладеним з цією особою, ліміту відповідальності страховика за завдану майну шкоду, а також про стягнення з винної особи суми виплаченого потерпілому страхового відшкодування понад ліміт відповідальності її страховика за завдану майну шкоду, такий спір має розглядатися за правилами цивільного чи господарського судочинства залежно від суб`єктного складу сторін; розглядаючи позовні вимоги, заявлені до винної у настанні страхового випадку фізичної особи, про стягнення з неї такої суми виплаченого потерпілому його страховиком страхового відшкодування, яка перевищує обов`язковий ліміт відповідальності страховика особи, винної у настанні страхового випадку, суд з`ясовує у цієї особи, чи має вона укладений договір добровільного страхування цивільно-правової відповідальності на суму, що перевищує ліміт відповідальності її страховика за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності. У разі встановлення факту наявності такого договору суд згідно з вимогами статей 51 і 53 ЦПК України у редакції, чинній з 15.12.2017 року, залучає страховика за договором добровільного страхування цивільно-правової відповідальності, укладеним з особою, винною у настанні страхового випадку, співвідповідачем або третьою особою, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача та вирішує спір за правилами того судочинства, в якому було розпочате провадження.
Як вбачається з матеріалів справи, уточнена позовна заява Моторного (транспортного) страхового бюро України до Товариства з додатковою відповідальністю Страхова компанія «Альфа-Гарант», ОСОБА_1 про відшкодування витрат, пов`язаних з регламентною виплатою в порядку регресу, мотивована тим, що, в разі підтвердження у судовому засіданні факту укладення Договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів на автомобіль «Мерседес», яким в момент дорожньо-транспортної пригоди , яка сталася 21 жовтня 2012 року, керував відповідач ОСОБА_1 , з Товариством з додатковою відповідальністю Страхова компанія «Альфа-Гарант», матеріальна шкода підлягає стягненню із страховика, тобто із Товариства з додатковою відповідальністю Страхова компанія «Альфа-Гарант», в іншому ж випадку з винуватця ДТП – відповідача ОСОБА_1 (т. 1 а.с. 161).
Згідно наявного в матеріалах справи Полісу №АА/50008197, ліміт відповідальності страховика Товариства з додатковою відповідальністю Страхова компанія «Альфа-Гарант» за шкоду, заподіяну майну (на одного потерпілого) становить 50 000,00 грн. (т. 1 а.с. 93), тоді як Моторним (транспортним) страховим бюро України заявлено вимоги щодо стягнення витрат, пов`язаних з регламентною виплатою в порядку регресу, у розмірі 45 483,11 грн., тобто в межах ліміту відповідальності страховика, що свідчить про те, що в даному випадку Моторне (транспортне) страхове бюро України, яке виплатило страхове відшкодування, звертається з позовом до страховика особи, винної у настанні страхового випадку, про стягнення з нього суми виплаченого потерпілому страхового відшкодування у межах передбаченого укладеним з винною особою договором ліміту відповідальності страховика за завдану майну шкоду, й такий спір має розглядатися за правилами господарського судочинства, оскільки солідарне стягнення страхового відшкодування в порядку регресу з відповідачів Товариства з додатковою відповідальністю Страхова компанія «Альфа-Гарант» та ОСОБА_1 за встановлених судом обставин є неможливим.
До правового висновку про те, що спір між юридичними особами не може розглядатися в порядку цивільного судочинства та підлягає розгляду за правилами господарського процесуального закону, дійшла Велика Палата Верховного Суду в постанові від 05.12.2018 року у справі N 426/16825/16-ц.
При цьому, слід зазначити, що колегією суддів не перевіряється чинність Полісу №АА/50008197 та наявність або ж відсутність правових підстав для покладення на Товариство з додатковою відповідальністю Страхова компанія «Альфа-Гарант» обов`язку із виплати страхового відшкодування за цим Полісом, оскільки згідно ч. 1 ст. 13, ч. 1 ст. 367 ЦПК України, і зважаючи на роз`яснення, викладені в п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 12 від 24.10.2008 року, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість судового рішення першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги та заявлених вимог у суді першої інстанції, а дане питання не було предметом дослідження судом першої інстанції при постановленні оскаржуваної ухвали суду щодо закриття провадження у справі.
Враховуючи, що спір виник між юридичними особами, суд обґрунтовано закрив провадження у справі, адже дані правовідносини відносяться до юрисдикції господарського суду, й доводи апеляційної скарги правильність таких висновків суду не спростовують.
Доводи апеляційної скарги про те, що судом порушено право учасників справи на доступ до правосуддя та постановлено оскаржувану ухвалу суду без повідомлення учасників справи та із самовільною заміною стадій судового процесу, колегією суддів не приймаються, оскільки статтею 255 ЦПК України суд наділений повноваженнями вирішити питання щодо закриття провадження у справі на будь-якій стадії судового розгляду, та відповідач ОСОБА_1 і його представник адвокат Бугрій В.М. повідомлялися про час та місце розгляду справи, однак на власний розсуд розпорядилися своїми процесуальними правами, надавши клопотання про розгляд справи за їх відсутності (т. 2 а.с. 59).
Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що ухвала є обґрунтованою, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є правильними , у зв`язку з чим вона повинна бути залишена без змін, а апеляційна скарга – без задоволення. 
Клопотання відповідача ОСОБА_1 та його представника адвоката Бугрій В.М. щодо постановлення окремої ухвали відносно Центрально-Міського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області, Головуючий суддя Кузнецов Р.О., у зв`язку з допущенням порушення норм процесуального права при провадженні цивільної справи №216/158/16-ц, задоволенню не підлягає, оскільки колегією суддів не встановлено обставин, визначених ст. 262 ЦПК України, для постановлення окремої ухвали суду.
Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

       Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_1 та його представника адвоката Бугрія Віктора Миколайовича  – залишити без задоволення.
Ухвалу Центрально-Міського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 21 вересня 2020 року– залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 23 березня 2021 року.

Головуючий: 

Судді: