Справа № 161/19508/19 	Головуючий у 1 інстанції: Олексюк А. В. 	
Провадження № 22-ц/802/188/21  Категорія: 68 	  Доповідач: Федонюк  С. Ю.	

ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
       
02 березня 2021 року                                                  місто Луцьк
               
Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - судді Федонюк С. Ю.,
суддів - Матвійчук Л.В., Осіпука В.В.,
з участю:
секретаря судового засідання – Савчук О. В.,
представника позивача – ОСОБА_1 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя, за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_2 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 02 листопада 2020 року,
                                        В С Т А Н О В И В:
У листопаді   2020 року ОСОБА_2 звернулась до суду із даним позовом, мотивуючи вимоги тим, що перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі з 22.11.2014 року, який зареєстрований відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Луцького міського управління юстиції Волинської області, про що було складено відповідний актовий запис № 1785. В шлюбі народилося двоє дітей: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Зазначає, що за час перебування у шлюбі ними було придбано автомобіль марки Renault, модель Kengoo, 2008 року випуску, д.н.з НОМЕР_1 . 
Позивач вважає, що вищевказане майно є спільною сумісною власністю подружжя, є неподільним, а згоди щодо поділу спільного майна між ними не досягнуто, тому просить суд стягнути з ОСОБА_3 на її користь компенсацію 1/2 вартості спірного автомобіля в розмірі 88272,00 грн.
Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 02 листопада 2020 року  позов  задоволено частково. 
Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 компенсацію 1/2 вартості автомобіля марки   Renault, модель Kengoo, 2008 року випуску, д.н.з НОМЕР_1 , в розмірі 24500 гривень. 
Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 понесені витрати по сплаті судового збору в розмір 247 гривень 16 копійок. В задоволенні решти вимог відмовлено.
Не погоджуючись із даним рішенням суду, ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій посилається на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, що є підставою для скасування рішення суду та ухвалення нового рішення про задоволення позову.
Апеляційна скарга мотивована тим, що суд помилково прийняв до уваги договір купівлі-продажу від 28.11.2019 р. транспортного засобу марки  Renault, модель Kengoo, 2008 року випуску, д.н.з НОМЕР_1 , укладений між відповідачем та ОСОБА_6 , як документ, на підставі якого визначив вартість майна, що підлягає поділу, а саме в розмірі 49 000 грн, оскільки така ціна є нереальною та заниженою. Також  апелянт вважає, що судом залишено поза увагою той факт, що отримати висновок автотоварознавчої експертизи, який  би відповідав вимогам належності, допустимості та достовірності доказу, позивач не має можливості, так як відповідач продав спірний транспортний засіб, а експертиза без його огляду неможлива.
Доводи відзиву ОСОБА_3 зводяться до того, що апеляційна скарга є необґрунтованою, наведені в апеляційній скарзі доводи є необґрунтованими та такими, що не підлягають до задоволення. Просить рішення суду залишити без змін.
В судовому засіданні апеляційного суду представник позивача ОСОБА_1 доводи апеляційної скарги підтримала, просила рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову в повному обсязі.
Згідно із ч. ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Заслухавши пояснення представника позивача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, врахувавши аргументи, наведені у відзиві на апеляційну скаргу, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.
У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам закону оскаржуване судове рішення відповідає.
Згідно з положеннями частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.
Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 22.11.2014 року, який зареєстрований відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Луцького міського управління юстиції Волинської області, про що було складено відповідний актовий запис № 1785. В шлюбі народилося двоє дітей : ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .         
Сторонами не заперечувалося, що за час перебування у шлюбі ними було за спільні кошти придбано автомобіль марки Renault, модель Kengoo, 2008 року випуску, д.н.з НОМЕР_1 .
Як вбачається з витягу з Єдиного державного реєстру МВС України, автомобіль марки Renault, модель Kengoo, 2008 року випуску, д.н.з НОМЕР_1 , з 24.06.2016 року був зареєстрований за відповідачем ОСОБА_7 (а.с. 16).
Отже, судом  встановлено, що подружжям ОСОБА_2 та ОСОБА_3 за час спільного проживання було придбано майно, яке є спільною сумісною власністю подружжя, а саме - вказаний легковий автомобіль.  
З договору купівлі-продажу від 28.11.2019 року вбачається, що транспортний засіб марки Renault, модель Kengoo, 2008 року випуску, д.н.з НОМЕР_1 , був відчужений ОСОБА_7 ОСОБА_6 за ціною 49 000 грн.
Тобто, станом на день звернення позивача до суду із позовом про розподіл спільного майна подружжя транспортний засіб був відповідачем відчужений.
До позовної заяви позивачем на підтвердження вартості автомобіля додано дані інтернет-видання "auto RIA" з оголошеннями щодо пропозицій купівлі-продажу аналогічних марок автомобілів станом на 14.11.2019 року. 
Згідно з положеннями статті 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.
Шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану (стаття 21 СК України).
Відповідно до статті 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку (доходу).
Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17, постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц,   від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц  та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17.  
Стаття 63 СК України передбачає, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено за домовленістю між ними.
Відповідно до статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно.
Право подружжя на розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, передбачені статтею 65 СК України.
Відповідно до частини 2 статті 65 СК України при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя, однак дружина або чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового.
Частиною 4 статті 65 СК України передбачено, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.
У відповідності до частини третьої статті 61 СК України, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя та використовуються подружжям спільно на підставі рівних прав на володіння, користування і розпоряджання відповідним майном.
Отже, один із подружжя може вимагати від іншого із подружжя 1/2 частину вартості спільного майна, якщо один із них здійснив його відчуження проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби.
Частина перша статті 369 ЦК України визначає, що співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно.
Відповідно до частин першої, другої статті 364 ЦК України кожен із співвласників спільної часткової власності має право на виділ у натурі належної йому частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою.
У випадку коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.
Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначенням кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Поділу підлягає усе майно, що є у спільній сумісній власності подружжя.
Враховуючи викладене, суд ґрунтуючись на  належним чином оцінені докази, подані сторонами, дійшов правильного висновку про те, що спірний автомобіль був спільною сумісною власністю подружжя, набутий за час шлюбу, є цінним майном та неподільною річчю. Проте ОСОБА_3 здійснив його відчуження іншій особі без згоди позивачки як другого з подружжя.
Оскільки  доказів того, що отримані ним кошти було використано в інтересах сім`ї, матеріали справи не містять, апеляційний суд на підставі досліджених доказів дійшов правильного висновку про стягнення в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя із ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 компенсації вартості 1/2 частини спірного автомобіля.
Такі висновки відповідають правовій позиції, висловленій Верховним Судом у постанові від 05.10.2020 року у справі № 537/78/19.  
Відповідно до вимог ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ст. 76, 77 ЦПК України).
Згідно із вимогами ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.
Як визначено ч. 2 ст. 78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Положення вищезазначених процесуальних норм передбачають, що під час розгляду справ у порядку цивільного судочинства обов`язок доказування покладається як на позивача, так і на відповідача.
Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_2 вказала середньоринкову вартість спірного автомобіля в розмірі 7200 доларів США, що за курсом НБУ становило 176 544 грн,  виходячи лише  із даних інтернет-видання «Auto RIA», та просила стягнути з відповідача на її користь половину його вартості, а саме 88272 грн.
Вказана позивачкою вартість автомобіля спростована відповідачем належним та допустимим доказом, а саме договором купівлі-продажу спірного автомобіля.
Згідно з п. 22  постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи, - в даному випадку - на підставі  вартості, вказаної в договорі купівлі-продажу.
Таким чином, є безпідставними аргументи  апелянта про неналежну оцінку рухомого майна, тобто визначення судом вартості автомобіля. В той же час, у матеріалах справи відсутні належні докази, які би спростовували визначену у договорі купівлі-продажу вартість транспортного засобу. Позивачкою ні в суді першої інстанції, ні в апеляційному суді не надано жодних документів щодо оцінки вартості вказаного автомобіля, а також вона не просила суд призначити у справі відповідну експертизу.
На підставі вказаного суд обґрунтовано стягнув з відповідача на користь позивачки грошову компенсацію вартості частини її майна.
Доводи апеляційної скарги, які є подібними доводам позовної заяви, мотивована відповідь на які надана судом першої інстанції, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.  
Отже, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про часткове задоволення позовних вимог, рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстав для його скасування чи зміни немає.
Згідно зі ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 382, 384, 389 ЦПК України, апеляційний суд
                               П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_2 залишити без задоволення.
Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 02 листопада 2020 року в даній справі залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. 

Головуючий

Судді: