ПОСТАНОВА 
Іменем України

10 лютого 2021 року                                                         м. Кропивницький

справа № 404/7323/16-ц
провадження № 22-ц/4809/50/21 

       Кропивницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати  у цивільних справах:  Карпенка О. Л. (головуючий, суддя-доповідач), Голованя А. М., Чельник О. І. 

учасники справи:  
позивач – Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк»,
відповідач – ОСОБА_1 ,

розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда (суддя О. В. Бершадська) від 12 травня 2020 року, 

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог
08 листопада 2016 року Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» (яке згодом змінило своє найменування на Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк», далі за текстом - АТ КБ «ПриватБанк», банк) звернулося в суд з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.
Вимоги позивача мотивовані тим, що 23 лютого 2013 року між сторонами по справі був укладений кредитний договір б/н шляхом підписання відповідачем анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку. Відповідно до умов цього договору банк надав позичальнику кредит у розмірі 300,00 грн у формі встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана ним заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Правилами користування платіжною картко та «Тарифами Банку», які викладені на сайті www.privatbank.ua, складає між ним і банком договір про надання банківських послуг. За умовами договору він зобов`язаний сплачувати заборгованість за кредитом і відсотками (30,0 % на рік), за перевитрати платіжного ліміту, а також сплачувати неустойку на умовах, передбачених договором, у разі невиконання покладених на неї зобов`язань.
Відповідач зобов`язання за договором не виконує, у зв`язку з чим виникла заборгованість, яка станом на 30 вересня 2019 року становила 17455,23 грн, з яких: 
308,38 грн - заборгованість за кредитом; 
12139,57 грн - заборгованість за процентами за користування кредитом; 
19016,27 грн – пеня; 
500,00 грн - штраф (фіксована частина); 
807,39 грн - штраф (процентна складова).
Посилаючись на зазначені обставини позивач просив суд стягнути з відповідача на свою користь борг.
Короткий зміст оскаржуваного рішення суду
Рішенням Кіровського районного суду м. Кіровограда від 12 травня 2020 року позовні вимоги АТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задоволено частково. Суд ухвалив стягнути з ОСОБА_1 користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитом у розмірі 308,38 грн та 24,35 грн судового збору. У задоволені решти позовних вимог відмовлено.
Суд встановив, що відповідач не повернув використані ним кошти, які надав йому банк, а тому задовольнив позов в цій частині. 
Відмовляючи у задоволенні інших позовних вимог банку, суд виходив з того, що позивач не надав доказів досягнення між ним і відповідачем домовленості про проценти та неустойку, тому дійшов висновку, що такі вимоги позивача безпідставні.
Короткий зміст апеляційної скарги і відзиву на неї
З рішенням Кіровського районного суду м. Кіровограда від 12 травня 2020 року не погодився ОСОБА_1 та подав апеляційну скаргу. Він вважає, що суд першої інстанції порушив норми процесуального та матеріального права, що виявилося у недоведеності обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, висновки суду не відповідність обставинам справи. Просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове про відмову в задоволенні позову.
Зокрема, він вказав, що він ніколи відносин з ПАТ КБ «ПриватБанк» не мав, платіжну картку кредит не отримував та договір не укладав. На його думку, суд дав неправильну оцінку доказам у справі, що спричинило недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими. Зокрема, він вважає, що виписки з його рахунку є недопустимим та недостовірним доказом через те, що виписки формуються банком виключно щодо юридичних осіб, а до того ж вони є одностороннім документом зміст, якого формується виключно позивачем. 
Позивач рішення суду в апеляційному порядку не оскаржував, правом подати до суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу не скористався.
Суд першої інстанції встановив такі обставини 
    23 лютого 2013 року ОСОБА_1  звернувся до ПАТ КБ «ПриватБанк», який у зв`язку зі зміною типу банку у 2018 році змінив найменування на АТ КБ «ПриватБанк», із підписаною ним анкетою-заявою про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку в якій вказав, що він підтверджує свою згоду на те, що ця заява разом з «Пом`ятою клієнта», «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами банку», які йому надані для ознайомлення у письмовій формі, складають між ним та банком договір про надання банківських послуг. Крім того, в заяві вказано, що він бажає отримати в банку платіжну картку типу «Універсальна» з кредитним лімітом 4000 грн.
На ім`я ОСОБА_1 банк відкрив поточний (картковий кредитний) рахунок, встановив кредитний ліміт, надав йому платіжну картку № НОМЕР_1 з строком дії до 31 липня 2016 року.
За поточним рахунком ОСОБА_1 обліковуються витратні операції за рахунок коштів банку (використання кредитного ліміту), операції зі списання банком процентів та пені, операції з поповнення рахунку (погашення заборгованості).
За даними бухгалтерського обліку банку станом на 30 вересня 2019 року за відповідачем існує заборгованість 17455,23 грн, з яких: 
308,38 грн - заборгованість за кредитом; 
12139,57 грн - заборгованість за процентами за користування кредитом; 
19016,27 грн – пеня; 
500,00 грн - штраф (фіксована частина); 
807,39 грн - штраф (процентна складова).
Мотиви ухваленого апеляційним судом рішення
    У цій справі рішення суду першої інстанції оскаржується лише відповідачем і  лише в частині вирішення судом позовної вимоги банку про стягнення з відповідача кредиту, а тому, відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції перевіряє законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду виключно в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку (ч. 1 ст. 509 ЦК України).
Зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 ЦК України, зокрема, з договорів.
Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України). 
За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1054 ЦК України). 
Згідно зі ст. 526, 530 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином і у встановлений строк відповідно до умов договору та вимог закону.
Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України).
Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ч. 1 ст. 612 ЦК України).
Відповідно до п. 3 ч.1 ст.611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. 
Цивільне судочинство ґрунтується, зокрема, на принципі змагальності сторін відповідно до якого учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (п. 4 ч. 3 ст. 2, ст. 12, ст. 81 ЦПК України).
Колегія суддів наголошує, що у справах про відповідальність боржника за невиконання зобов`язання, зокрема грошового, саме позивач зобов`язаний довести наявність невиконаного зобов`язання, підстави його виникнення та розмір.
Обґрунтовуючи свої вимоги про стягнення з відповідача процентів за користування наданим йому кредитом, позивач надав до суду підписану ОСОБА_2 анкету-заяву від 23 лютого 2013 року, яка, серед іншого, містяться відомості про його ім`я, адресу місця проживання, номер телефону, паспорт громадянина України, сімейний стан, місце роботи та розмір доходу, суть його (клієнта) звернення до банку за отриманням кредитної картки типу «Універсальна». 
Крім того, позивач надав до суду посвідчену світлокопію паспорта громадянина України на ім`я ОСОБА_1 , виписку по картковому рахунку ОСОБА_1 за період з 23 лютого 2019 року по 08 листопада 2019 року, розрахунок заборгованості.
Позивач також надав Довідку про умови кредитування та Умови і правила надання банківських послуг, які не містять підпису відповідача, а тому суд першої інстанції відхилив ці докази. В цій частині рішення суду жодна із сторін по справі не оскаржує.
Згідно з частинами 1, 3 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). 
Суд першої інстанції надав правильну оцінку доказам у справі в їх сукупності й обґрунтовано вважав доведеними ті обставини, що ОСОБА_1 звертався до банку (позивача по справі) з анкетою-заявою про надання йому платіжної картки типу «Універсальна» з встановленим кредитним лімітом у 4000 грн, отримав платіжний інструмент та здійснював витратні операції з коштами, які йому надав банк (придбання товарів, зняття готівкових коштів). Крім того, він здійснив часткову сплату заборгованості, а саме: 30 вересня 2019 року на суму 2126,73 і 27 листопада 2019 року – 4753,78 грн, що підтверджується випискою по картковому рахунку відповідача за відповідні дати (с. 141).
Відповідач хоча і заперечував у суді факт існування між ним і відповідачем договору, але заперечень щодо підписаної ним і поданої до банку анкети-заяви від 23 лютого 2013 року, стосовно її належності, допустимості та достовірності, не висував. Разом з анкетою-заявою відповідач надав банку свої особисті данні, копію паспорта громадянина України, на підставі чого банк провів його ідентифікацію. 
Ці не спростовані відповідачем докази вказують на те, що він бажав отримати банківський кредит, з цієї метою просив позивача про відкриття йому карткового рахунку та надання коштів у формі встановлення кредитного ліміту на його рахунку. 
Аргумент відповідача про відсутність доказів отримання ним платіжної картки від позивача обґрунтовано не прийняті судом до уваги з огляду на те, що відповідач звертався в банк із письмовою анкетою-заявою про видачу йому кредитної картки (анкета-заява від 23 лютого 2013 року). Даних, що ця його заява була залишена банком без задоволення немає, як немає і даних про те, що відповідач надалі відмовився отримувати цей платіжний інструмент або відізвав свою заяву з банку. 
Чинне на час виникнення спірних правовідносин Положення про порядок емісії спеціальних платіжних засобів і здійснення операцій з їх використанням, затверджене постановою правління Національного банку України від 30 квітня 2010 року № 223, не визначало порядок передачі емітентом спеціального платіжного засобу користувачу.
Причини вважати, що анкета-заява відповідача не була реалізована відсутні.
Крім того, відсутність документів, які підтверджують приймання-передачу платіжної картки не спростовує інші докази у справі, які підтверджують існування між сторонами правовідносин з використання відповідачем (клієнтом банку) коштів, які йому надав банк.
Не заслуговують на увагу й доводи відповідача про недопустимість використання судом в якості доказу виписи з карткового рахунку ОСОБА_1 .
Доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно вказаної норми Закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це не можливо – безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.
Відповідно до пункту 5.6 Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 18 червня 2003 року № 254 (чинного на час виникнення спірних правовідносин), виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту.
Аналогічну за змістом норму містить п. 62 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 04 липня 2018 року № 75, яке діє на час ухвалення судом рішення. 
Отже, виписки з особового рахунку клієнта банку, поряд з касовими документи, документальними розпорядженнями розпорядника коштів про їх перерахування, являються належним, допустимим і достовірними первинним доказом проведення операцій з коштами на рахунку особи, на чиє ім`я вони відкриті. 
Жодних розумних сумнівів у добросовісності ведення банком обліку коштів на рахунку відповідача немає. Про це, зокрема, свідчить та обставина, що відповідач, дізнавшись про обставини, якими позивач обґрунтовує свої позовні вимоги, та заперечуючи їх не вжив заходів для з`ясування цих обставин (не звертався до банку, чи регулятора ринку цих відносин або правоохоронних органів) та здобуття доказів на підтвердження своїх заперечень проти позову. 
Отже, доводи апеляційної скарги відповідача про те, що він ніколи відносин з АТ КБ «ПриватБанк» не мав, платіжну картку і кредит не отримував спростовуються наявними у справі доказами.
Факт часткової несплати відповідачем отриманих від банку коштів (кредиту) відповідач не заперечував, як не заперечував і суму заборгованості по кредиту, визначену позивачем у розрахунку.
За таких обставин колегія суддів апеляційного суду робить висновок, що суд першої інстанції з дотриманням приписів процесуального законодавства правильно і повно встановив фактичні обставини справи, які стосуються оскаржуваної частини рішення, правильно визначив правовідносини сторін, які виникли із встановлених ним обставин, правові норми що підлягають застосуванню до цих правовідносин та вирішив спір відповідно до закону оскільки факт наявності невиконаного відповідачем грошового зобов`язання дає позивачу право вимагати повернення коштів.
Загальний висновок суду за результатами розгляду апеляційної скарги
Аргументи апеляційної скарги відповідача не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених у мотивувальній частині оскаржуваного рішення, та зводяться до переоцінки доказів і незгоди заявника з висновками суду щодо їх оцінки. 
Оскільки суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.
Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382 - 384ЦПК України, суд 

ПОСТАНОВИВ:

Залишити вимоги апеляційної скарги ОСОБА_1 без задоволення, а рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда від 12 травня 2020 року без змін.
  Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Головуючий О. Л. Карпенко

Судді А. М. Головань

О. І. Чельник