Справа № 161/15848/19 	Головуючий у 1 інстанції: Олексюк А. В. 	
Провадження № 22-ц/802/77/21  Категорія: 30 	  Доповідач: Осіпук В. В.	

ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
       
19 січня 2021 року                                                  місто Луцьк
               
Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - судді Осіпука В. В.,
суддів - Матвійчук Л. В., Федонюк С. Ю.,
з участю секретаря судового засідання Галицької І. П.,
позивача ОСОБА_1 ,
представника відповідача ОСОБА_2 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання недійсним договору купівлі-продажу, за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 29 вересня 2020 року 
                                             В С Т А Н О В И В :
У вересні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду із зазначеним позовом.
Покликалася на ті обставини, що 12 січня 2018 року між нею та відповідачем ОСОБА_3 було укладено договір купівлі-продажу квартири, який був посвідчений приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Рачковою Т. О. Цим договором передбачено, що право власності у покупця на вказану квартиру настає з моменту державної реєстрації цього права, а за придбану квартиру відповідач повинен був їй сплатити 226338 грн. Проте, грошей за продаж квартири вона від відповідача не отримувала, на пропозицію ОСОБА_3 підписувала необхідні банківські документи у Луцькому відділенні № 2 ПАТ «Банк інвестицій і заощаджень» про відкриття поточного рахунку та отримання грошей.
Крім того позивач ОСОБА_1 вказувала, що на час подання позову до суду за її зверненням, Луцьким відділом поліції у Волинській області відкрито кримінальне провадження за №12018030010001302 від 07.04.2018 року по факту незаконного заволодіння її майном і проводиться досудове розслідування.
Враховуючи наведене та вважаючи зазначений договір купівлі-продажу квартири удаваним і фіктивним правочином, позивач просила визнати його недійсним.
Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 29 вересня 2020 року у задоволенні позову відмовлено.
У поданій апеляційній скарзі позивач ОСОБА_1 , посилаючись на невідповідність висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи, просила його скасувати, як незаконне і необґрунтоване та ухвалити нове рішення,  про задоволення її позову.
Апеляційна скарга мотивована тим, що вона не мала наміру продавати квартиру і гроші від її реалізації не отримувала, а відповідач, маючи на меті привласнити зазначене житло, зловживаючи її довірою до нього, ввів її в оману.
Відзив на апеляційну скаргу відповідач не подавав.
Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що позивач ОСОБА_1 не довела, що під час підписання оскаржуваного договору купівлі-продажу квартири і його нотаріального посвідчення відповідач ОСОБА_3 навмисне ввів її в оману, щодо обставин, які впливають на вчинення правочину.
Такий висновок суду є правильним.
Встановлено, що позивачу ОСОБА_1 на праві власності належала квартира АДРЕСА_1 .
12 січня 2018 між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_3 було укладено договір купівлі-продажу зазначеної вище квартири, який посвідчений приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Рачковою Т.О. та зареєстрований в реєстрі за № 101 (а. с. 6-9).
За умовами п. 1 договору продавець ОСОБА_1 продала, а покупець ОСОБА_3 ,  купив вказану вище квартиру.
У пункті 2.1 цього договору зазначено, що продаж квартири вчиняється за 226338 грн ціна відповідає волевиявленню учасників цього правочину, є остаточною і змінам після його укладення не підлягає.
У пункті 2.3 оспорюваного договору вказано, що при його укладенні покупець перерахував на поточний рахунок продавця 226338 грн. підписання продавцем цього договору є свідченням згоди на його укладення саме на умовах, передбачених в ньому, і повного розрахунку з ним за договором.
Крім того з тексту договору вбачається, що він сторонами спору прочитаний, його зміст їм зрозумілий та відповідає їх волі.
Факт повного розрахунку відповідача ОСОБА_3 за придбану квартиру підтверджується випискою по особовому рахунку № НОМЕР_1 за період з 12.01.2018 по 22.01.2018, виданою ПАТ «Банк інвестицій та заощаджень», у якій вказано, що 12.01.2018 внесено кошти за квартиру АДРЕСА_2 згідно договору купівлі-продажу від 12.01.2018 року на рахунок відкритий на позивача ОСОБА_1 .
Також зі змісту заяви про видачу готівки № 41 від 12.01.2018 року слідує, що ОСОБА_1 за квартиру отримала готівку на суму 226338 грн після чого 22.01.2018 року її поточний рахунок № НОМЕР_1 у гривнях в ПАТ «Банк інвестицій та заощаджень» було закрито (а. с. 10-12).
Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Згідно ст. 627 ЦК України, сторони є вільними в укладені договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Відповідно до статті 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.
Виходячи зі змісту статей 203, 655 ЦК України договір купівлі-продажу вважається укладеним, якщо сторони мають повну уяву не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови.
Статтею 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Згідно статті 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою, третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
Частиною першою статті 230 ЦК України передбачено, що якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша стаття 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.
За змістом зазначеної норми закону правочин може бути визнаний таким, що вчинений під впливом обману, у випадку навмисного цілеспрямованого введення іншої сторони в оману стосовно фактів, які впливають на укладення правочину. Ознакою обману є умисел. Установлення у недобросовісної сторони умислу ввести в оману другу сторону, щоб спонукати її до укладення правочину, є обов`язковою умовою кваліфікації недійсності правочину за статтею 230 ЦК України.
Як роз`яснено у пункті 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.
Отже, вирішуючи даний спір, суд першої інстанції, враховуючи вказані норми права, правильно встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, оцінивши докази у їх сукупності, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову, оскільки позивачем не надано належних доказів, які б безспірно підтверджували наявність правових підстав для визнання оспорюваного правочину, укладеного між сторонами спору, недійсним: недотримання під час вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 ЦК України.
Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
У відповідності до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Зокрема, відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , судом першої інстанції вірно встановлено, що сторони у справі, діючи добровільно та розуміючи значення своїх дій, попередньо будучи ознайомлені нотаріусом з приписами цивільного законодавства, що регулюють укладений між ними правочин, уклали договір, згідно з яким позивач передав у власність відповідачу, а відповідач прийняв у власність квартиру, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 . Після укладення договору квартира була передана відповідачу, а отже настали правові наслідки відповідно до умов укладеного договору. Підписавши оспорюваний договір, позивач підтвердила, що його умови повністю відповідають її волевиявленню, також вказала про повний розрахунок за продану квартиру. При нотаріальному посвідченні правочину позивач усвідомлювала значення своїх дій і керувала ними, мала необхідний обсяг цивільної дієздатності. Належних та допустимих доказів на підтвердження того, що спірний договір купівлі-продажу укладений під впливом обману, внаслідок навмисного введення в оману покупцем продавця, позивачем не доведено, тому суд обґрунтовано відмовив у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 .
Крім того, варто зазначити, що доводи позивача ОСОБА_1 про те, що вона не отримувала грошових коштів за продаж спірної квартири не можуть бути підставою для визнання недійсним оспорюваного договору, оскільки доводи щодо неналежного виконання покупцем грошового зобов`язання за договором купівлі-продажу можуть свідчити про неналежне виконання умов договору, а не про його недійсність.
Таким чином доводи позивача про невідповідність висновків суду першої інстанції обставинам справи, необґрунтованість прийнятого ним рішення, наведені в апеляційній скарзі, не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду справи та не впливають на законність оскаржуваного рішення суду.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Оскаржуване рішення ухвалене судом першої інстанції з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстав для його зміни чи скасування колегія суддів не вбачає.
Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд, -

                                                У Х В А Л И В :
Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 29 вересня 2020 року залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дня її проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку упродовж тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий

Судді