19 січня 2021 року
м.  Київ
 
Справа № 916/661/20
Провадження № 12-55гс20

ОКРЕМА ДУМКА 

суддів Великої Палати Верховного Суду Катеринчук  Л. Й., Пророка  В. В., Єленіної Ж. М. стосовно постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року, ухваленої за наслідком розгляду касаційної скарги ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1 , позивач) на постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від  20 травня 2020 року та ухвалу Господарського суду Одеської області від 17 березня 2020 року у справі № 916/661/20 за позовом ОСОБА_1 до Кредитної спілки «Перше кредитне товариство» (далі - КС «Перше кредитне товариство», відповідач) про спонукання до виконання мирової угоди.
 
Відповідно до частини третьої статті 34 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), суддя, не згодний з рішенням, може письмово викласти свою окрему думку, про наявність якої повідомляються учасники справи без оголошення її змісту в судовому засіданні. 
Короткий виклад позовних вимог та обставин справи
У березні  2020 року    ОСОБА_1 звернувся до Господарського суду Одеської області з позовом до КС «Перше кредитне товариство», в якому просив суд зобов`язати відповідача виконати умови мирової угоди, затвердженої ухвалою Господарського суду Одеської області від 05 квітня 2016 року у справі № 7/17-2087-2011 про банкрутство КС «Перше кредитне товариство», про що видати наказ.

На обґрунтування своїх вимог позивач зазначив, що відповідач не виконував взятих на себе зобов`язань відповідно до умов мирової угоди, затвердженої ухвалою Господарського суду Одеської області від05 квітня 2016 року у справі № 7/17-2087-2011 про банкрутство відповідача, згідно з графіком погашення заборгованості на загальну суму 3 910, 62 грн (у період з II кварталу 2017 року по I квартал 2020 року) та зазначав про необхідність зобов`язати (спонукати) відповідача оплатити йому цю суму шляхом видачі наказу суду про стягнення.
Закривши провадження з розгляду такого спору, місцевий суд та апеляційний суд погодилися з тим, що вимоги про спонукання до виконання мирової угоди у справі про банкрутство мають розглядатися цивільним судом, оскільки за своєю правовою природою зобов`язання відповідача перед позивачем виникли з цивільно-правового договору, укладеного відповідачем з фізичною особою, мирова угода не змінила його правової природи, а тому зазначений спір має розглядатися не в господарській, а в цивільній юрисдикції, так як положеннями частини першої статті 20 ГПК України не віднесено до компетенції господарських судів даного виду спорів.
Оскаржуючи ці рішення, позивач зауважив на помилковості висновків судів про необхідність розгляду даного спору за правилами цивільного судочинства, оскільки предметом спору є виконання відповідачем прийнятих на себе зобов`язань за мировою угодою, яка затверджена ухвалою суду у справі про банкрутство, що безпосередньо пов`язано з правовідносинами щодо виконання ухвали суду у справі про банкрутство та сприятиме більш ефективному захисту ним своїх цивільних прав саме в господарському судочинстві шляхом спонукання відповідача до виконання умов мирової угоди на суму 3 910, 62 грн. 
Позивач аргументував, що Господарським судом Одеської області, яким здійснювалося провадження у справі про банкрутство КС «Перше кредитне товариство», у такий спосіб було розглянуто позов кредитора фізичної особи ОСОБА_2 до відповідача в цій справі, який виник внаслідок невиконання відповідачем умов тієї ж мирової угоди, та частково задоволено позовні вимоги цього кредитора-фізичної особи про спонукання до вчинення певних дій (виконання мирової угоди, затвердженої у справі про банкрутство, справа № 916/312/19).
Висновки Великої Палати Верховного Суду
За наслідками розгляду справи № 916/661/20 Велика Палата Верховного Суду постановою від  19 січня 2021 року касаційну скаргу ОСОБА_1 залишила без задоволення, апостанову Південно-західного апеляційного господарського суду від 20 травня 2020року та ухвалу Господарського суду Одеської області від 17 березня 2020 року у справі № 916/661/20 - без змін.
Погоджуючись з висновками мотивувальної частини постанови Великої Палати Верховного Суду про те, що мирова угода, укладена у справі про банкрутство, як наслідок окремої процедури відповідно до статей 35-36 Закону №2343-ХІІ не має ознак виконавчого документа відповідно до статті 192 ГПК України, вважаємо за необхідне звернути увагу на таке.
1.       Процедура банкрутства є окремою судовою процедурою, яка здійснюється судами господарського судочинства з переважним застосуванням норм матеріального та процесуального права, визначених Законом України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" (далі - Законом про банкрутство) у відповідній редакції, що застосовується до такого боржника, або Кодексу України з процедур банкрутства (далі - КУзПБ, стаття 4 Закону №2343-ХІІ, стаття 7 Закону про банкрутство в редакції Закону №4212-VІ, стаття 6 Кодексу). Відповідно до частини шостої статті 12 ГПК України, положення ГПК України застосовуються до процедур банкрутства як загальні норми процесуального права, у випадку якщо іншого не передбачено спеціальними процесуальними нормами, які визначені Законом про банкрутство чи КУзПБ.
2.       Під час здійснення процедури банкрутства приймаються судові рішення, поіменовані ухвалами, які мають ознаки розгляду по суті спірних вимог між кредитором та боржником та є за своєю правовою природою рішеннями суду в розумінні статті 233 ГПК України у звичайному позовному провадженні.
До таких судових рішень належать у процедурі банкрутства, зокрема, ухвали про розгляд спірних вимог кредиторів та ухвали попереднього судового засідання, прийняті в ході розгляду грошових вимог кредиторів у справі про банкрутство по суті кредиторських вимог. 
Після визнання кредиторських вимог у справі про банкрутство за наслідком прийняття таких судових рішень (ухвал), грошові вимоги кредиторів вважаються визнаними у належній судовій процедурі та підлягають задоволенню із застосуванням спеціальних механізмів процедури банкрутства, одним з яких було укладення мирової угоди у справі про банкрутство відповідно до статей 35-37 Закону про банкрутство (в редакції Закону №2343-ХІІ, яка застосовувалася до відповідача у процедурі банкрутства).
Дійсно, мирова угода у справі про банкрутство не змінює правової природи тих первісних зобов`язань сторін, з яких виникли грошові вимоги (грошових чи речово-правових у цивільних правовідносинах, податкових, зобов`язань зі сплати соціальних внесків та інших), які були визнані судом та виражені у грошовій формі у справі про банкрутство ухвалою попереднього судового засідання чи ухвалою про розгляд вимог кредитора з висновками про включення їх до реєстру вимог кредиторів. 
3.       Відтак, прийняття у справі про банкрутство судових рішень про визнання спірних вимог кредитора (включення його до реєстру кредиторів у справі про банкрутство) та судового рішення про затвердження мирової угоди у справі про банкрутство на умовах відстрочення (розстрочення) виконання зобов`язань боржником, виключає необхідність доказування у позовному провадженні обґрунтованості таких вимог до боржника, а, відповідно, необхідність повторного розгляду цих вимог по суті у судах різних юрисдикцій (господарській, цивільній чи адміністративній). 
4.       Вважаємо, що правовою проблемою, яка виникла у даній справі, є віднайдення ефективного способу захисту цивільних прав кредитора (позивача), розмір вимог якого було визнано за судовими рішеннями у справі про банкрутство, та в ході розгляду справи про банкрутство шляхом укладення мирової угоди боржник прийняв на себе зобов`язання задовольнити ці вимоги у певні строки. 
У випадках невиконання боржником (відповідачем) у добровільному порядку прийнятих на себе зобов`язань за мировою угодою кредитор може розірвати таку мирову угоду у частині своїх вимог (частина шоста статті 39 Закону №2343-ХІІ) або пред`явити вимоги до боржника в обсязі, передбаченому цією мировою угодою (частина восьма статті 39 Закону №2343-ХІІ). Такі вимоги кредитора розглядаються господарським судом який здійснював провадження у справі про банкрутство та можуть бути підставою поновлення провадження у справі про банкрутство в цілому.
5.       Розгляд вимоги кредитора до боржника про виконання зобов`язання за мировою угодою, затвердженою судом у справі про банкрутство, вже не означає розгляду спору по суті таких вимог, оскільки вони були розглянуті та визнані судовими рішеннями у справі про банкрутство (ухвалами про розгляд вимог кредитора чи ухвалою про затвердження реєстру вимог кредиторів). У даному випадку суд перевіряє обставини виконання боржником умов мирової угоди у справі про банкрутство, тобто суд має здійснити перевірку виконання судового рішення, яким затверджена ця мирова угода. 
6.       Отже, пред`явлення вимоги до боржника в обсязі, передбаченому мировою угодою згідно з частиною восьмою статті 39 Закону №2343-ХІІ, є способом виконання судового рішення у справі про банкрутство (ухвали про затвердження мирової угоди у справі про банкрутство), який має реалізовуватися тим судом, який здійснював провадження у справі про банкрутство (судом господарської юрисдикції, що розглянув справу про банкрутство).
7.        Законом про банкрутство не передбачено особливостей виконання судових рішень у справі про банкрутство поза межами провадження у справі про банкрутство. Такі рішення виконуються ліквідатором із застосуванням механізмів реалізації майна боржника у процедурі банкрутства під час здійснення провадження у справі про банкрутство та інших способів задоволення вимог кредиторів у такій процедурі. 
Зазначене не виключає можливості застосування загальних процесуальних норм, передбачених Розділом V"Процесуальні питання, пов`язані з виконанням судових рішень у господарських справах" ГПК України щодо виконання судових рішень, прийнятих у процедурі банкрутства у випадку, якщо провадження у справі про банкрутство припинено із збереженням боржника як юридичної особи.
8.        Статтею 124 Конституції України регламентовано, що правосуддяв Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.
Відповідно до частини першої статті 19 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.
Отже, в порядку цивільного судочинства можуть розглядатися будь-які справи, у яких хоча б одна із сторін є фізичною особою, якщо їх вирішення не віднесено до інших видів судочинства, а предметом позову є цивільні права, які, на думку позивача, є порушеними, невизнаними чи оспореними.
Приписами частини другої статті 4 ГПК України гарантовано право фізичним особам, які не є підприємцями, на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду.
Перелік справ, віднесених до юрисдикції господарських судів, визначено статтею 20 ГПК України, згідно з пунктом 8 частини першої якого, до нього включено справи про банкрутство.
9.       Отже, фізичні особи, які не мають статусу суб`єкта господарювання, вправі здійснювати захист своїх прав та законних інтересів щодо виконання судових рішень, прийнятих у справах про банкрутство, із застосуванням загальних правил виконання судових рішень у господарських судах відповідно до розділів V-VІ ГПК України.
Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено порушення у 2011 році щодо відповідача справи про банкрутство та визнання ухвалою Господарського суду Одеської області від 05 березня 2013 року у справі № 7/17-2087-2011 вимог позивача у цій справі на суму 3 910, 62 грн до четвертої черги задоволення. 
Отже, процесуально результат розгляду судом вимог позивача до боржника оформлено ухвалою господарського суду про затвердження вимог кредиторів, що є різновидом судового рішення, у якому суд відображає розмір та перелік усіх визнаних судом вимог кредиторів, у тому числі фізичних осіб, які вносяться розпорядником майна до реєстру вимог кредиторів.
10.        У судовому засіданні 19 січня 2021 року позивач надав пояснення щодо правової природи його вимог до відповідача, зазначених у мировій угоді, як таких, що є заборгованістю відповідача, яка виникла внаслідок неповернення КС «Перше кредитне товариство» депозиту, внесеного позивачем у 2008 році.
Отже, з моменту визнання господарським судом у попередньому засіданні 05 березня 2013 року у справі № 7/17-2087-2011 заявлених кредитором вимог до боржника, позивач ( ОСОБА_1 ) набув статусу конкурсного кредитора на суму грошових коштів, внесених як вклад на депозит відповідача (КС «Перше кредитне товариство») та є учасником провадження.
Велика Палата Верховного Суду у цій постанові дійшла висновку, що мирова угода у справі про банкрутство є правочином, який змінює строки виконання боржником своїх зобов`язань перед кредиторами, які виникли з раніше укладених ними правочинів або інших підстав.
11.        Погоджуючись з таким висновком, наголошуємо на тому, що у позивача вже існує рішення суду про розгляд по суті його грошових вимог (ухвала про визнання цих вимог з включенням їх до реєстру вимог кредиторів від 05 березня 2013 року), що виключає необхідність його повторного звернення до суду у порядку позовного провадження про стягнення зазначеної суми. Така сума є безспірною.
Затвердження ухвалою господарського суду від  05 квітня 2016 року мирової угоди у справі № 7/17-2087-2011 про банкрутство КС  «Перше кредитне товариство» та закриття провадження у справі у зв`язку з відновленням платоспроможності боржника, зумовило наявність у ОСОБА_1 , як конкурсного кредитора, законних очікувань щодо належного виконання КС «Перше кредитне товариство» умов мирової угоди щодо сплати на його користь грошових коштів на суму 3 910, 62 грн. частинами згідно графіка погашення заборгованості, яка затверджена судовим рішенням у справі про банкрутство з припиненням провадження.
12.         Завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави (частина перша статті 2 ГПК України). Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданнями господарського судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі (частина друга статті 2 ГПК України).
Складовою права на ефективний судовий захист є забезпечення належного та своєчасного виконання судових рішень, прийнятих за наслідками розгляду спорів, що відповідає принципу обов`язковості судових рішень, які набрали законної сили.
13.            Водночас, невиконання суб`єктом господарювання, платоспроможність якого відновлено за наслідком укладення мирової угоди у справі про банкрутство та її затвердження ухвалою господарського суду, умов мирової угоди щодо конкретного кредитора, вимоги якого визнано у справі про банкрутство за судовим рішенням, становить порушення права такого кредитора на судовий захист у справі господарського судочинства в розумінні статті 6 Конвенції, оскільки виконання судового рішення є складовою частиною судового провадження. Таке порушення боржника вимагає виконання державою своїх позитивних зобов`язань за наданими особі гарантіями щодо обов`язковості виконання судових рішень всіма органами на території України, які реалізуються шляхом здійснення судового контролю за прийнятими у справі про банкрутство рішеннями, зокрема щодо виконання боржником умов укладеної та затвердженої судом у справі про банкрутство мирової угоди.
Частиною першою статті 327 ГПК України передбачено, що виконання судового рішення здійснюється на підставі наказу, виданого судом, який розглядав справу як суд першої інстанції. Отже й контроль за виконанням судового рішення має здійснюватися тим судом, який його приймав.
Відтак, належним способом захисту інтересів заявника (позивача) у даній справі є звернення до господарського суду, який розглянув справу про банкрутство, про прийняття судового рішення (ухвали) про видачу наказу суду для забезпечення виконання умов затвердженої судом мирової угоди у справі про банкрутство та стягнення з боржника 3 910, 62 грн. При цьому, для захисту інтересів заявника суд не позбавлений можливості розглянути подану ним "позовну заяву" як звернення в порядку виконання судового рішення у справі про банкрутство, виходячи з суті вимог заявника у цій справі.
З огляду на таке, за наслідком розгляду касаційної скарги ОСОБА_1 постанову апеляційного суду та ухвалу суду першої інстанції про відмову у відкритті провадження у справі слід було скасувати з передачею заяви ОСОБА_1 для розгляду у справу № 7/17-2087-2011 для вжиття заходів контролю за виконанням прийнятого судового рішення (мирової угоди) шляхом винесення ухвали про стягнення грошової суми та видачею відповідного наказу суду. 
Таке рішення в повній мірі відповідало б застосуванню завдань господарського судочинства щодо ефективності захисту прав фізичної особи у справі про банкрутство та не суперечило б застосуванню загальних положень ГПК України щодо здійснення контролю за виконанням судових рішень саме тим судом, який ці рішення приймав. 
 
Судді Великої Палати 
Верховного Суду                                                                    Л. Й. Катеринчук
 
В. В. Пророк
 
Ж. М. Єленіна