11.02.21
22-ц/812/350/21
Єдиний унікальний номер судової справи № 482/1930/20
Провадження № 22-ц/812/350/21
Доповідач в апеляційній інстанції Яворська Ж.М.     
П О С Т А Н О В А
Іменем України
09 лютого 2021 року                                                                          м. Миколаїв
Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах : 
головуючого - Яворської Ж.М.,
суддів: Базовкіної Т.М., Царюк Л.М., 
при секретарі судового засідання - Цуркан І.І.,
за участі представника відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження

апеляційну скаргу
представника відповідача ОСОБА_1 – 
адвоката Кобзаренка Максима Юрійовича
на ухвалу Новоодеського районного суду Миколаївської області від 12 листопада 2020 року, постановлену у приміщенні цього ж суду головуючим суддею Сергієнком С.А., дата складання повного тексту не зазначена, за заявою представника позивача ОСОБА_3 - адвоката Дмитренка Ігоря Миколайовича про забезпечення позову у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору -приватний нотаріус Миколаївського міського нотаріального округу - Свіржевська Тетяна Борисівна, про переведення прав та обов`язків покупця за договором купівлі-продажу,-

В С Т А Н О В И В:
У листопаді 2020 року представник позивача ОСОБА_5 - ОСОБА_6 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - приватний нотаріус Миколаївського міського нотаріального округу - Свіржевська Т.Б., про переведення прав та обов`язків покупця за договором купівлі-продажу.
Одночасно з позовною заявою позивачем подана заява про забезпечення позову, обґрунтовуючи яку вказувала, що відповідно до договору купівлі-продажу від 27 квітня 2020 року посвідченого приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Свіржевською Т.Б зареєстрованого в реєстрі за №89, ОСОБА_4 продав ОСОБА_7 житловий будинок за адресою АДРЕСА_1 .
Згідно витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, на даний час право власності на вказаний житловий будинок зареєстровано за ОСОБА_1 на підставі вищезазначеного договору купівлі продажу.
Позивачем подано позов про переведення прав та обов`язків за вказаним договором купівлі-продажу.
Посилаючись на те, що невжиття заходів забезпечення позову може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду у разі задоволення позову так як відповідач ОСОБА_1 може відчужити зазначений житловий будинок, а також те, що дії останньої з будівництва, перепланування спірного нерухомого майна, підведення до нього комунікацій тощо, можуть змінити його первісний стан і позбавити позивача права на те на що вона може розраховувати за договором купівлі-продажу, у випадку переведення на неї прав та обов`язків покупця. Більш того, вчинення будь-яких дій щодо житлового будинку може збільшити або зменшити вартість майна і не відповідати сумі сплаченій нею за договором купівлі-продажу та сумі внесеній на депозитний рахунок суду при подачі позову, просила накласти арешт на житловий будинок за адресою АДРЕСА_1 та заборонити вчиняти будь-які дії спрямовані на зміну його первісного стану (проведення будівельних робіт, перепланування, проведення комунікацій, тощо).
Ухвалою Новоодеського районного суду Миколаївської області від 12 листопада 2020 року заяву про забезпечення позову задоволено.
Накладено арешт на житловий будинок, який знаходиться за адресою АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_1 та заборонено вчиняти будь-які дії спрямовані на зміну первісного стану цього житлового будинку.
Не погоджуючись з ухвалою суду першої інстанції ОСОБА_1 , діючи через свого представника ОСОБА_2 , подала на неї апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить ухвалу суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволені заяви про забезпечення позову.
Так, обгрунтовуючи доводи апеляційної скарги представник апелянта вказував, що заява про забезпечення позову не мотивована, в ній не зазначено предмет та підстави позову, ціну позову та пропозиції заявника щодо зустрічного забезпечення. До заяви не додано належних, допустимих, достатніх та достовірних доказів підтверджуються вимогам позивача щодо необхідності забезпечення позову шляхом накладання арешту на майно. 
Крім того, заявником не мотивовано необхідність такого суттєвого обтяження права власності ОСОБА_1 як вчинення будь- яких дій спрямованих на зміну його первісного стану (проведення будівельних робіт, перепланування, проведення комунікацій).
Твердження в заяві про забезпечення позову про можливе відчуження відповідачем житлового будинку не відповідає дійсності, а існування реальної загрози невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду – не відповідає обставинам справи.
Більш того, задовольняючи заяву про забезпечення позову, суд не пересвідчився, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду, не з`ясував обсяг позовних вимог, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася до суду з такою заявою, позовним вимогам.
Крім того, на підставі рішення Новоодеського районного суду Миколаївської області від 22 березня 2013 року за ОСОБА_4 , колишім власником, визнано право власності та реально виділено у натурі частики із майна, що є у спільній частковій власності.
У 2014 році рішенням виконавчого комітету Новоодеської міської ради комплекс будівель та споруд, які належали йому присвоєно почтову адресу АДРЕСА_1 .
В силу вимог ст.364 ЦК України, у разі виділу співвласником у натурі частини із спільного майна для співвласника, який здійснив такий виділ, право спільної часткової власності на це майно припиняється, така особа набуває права власності на таке виділене майно, і у випадку, встановленому законом, таке право підлягає державній реєстрації.
В той же час, представник позивача ОСОБА_3 - адвокат Дмитренко І.М. безпідставно стверджує, що житловий будинок фактично залишився у спільній частковій власності.
Дії представника ОСОБА_3 у справі 482/193/20 є фактично зловживанням процесуальними правами, оскільки подано завідомо безпідставний позов за відсутності предмета спору. Вжиття судом заходів забезпечення позову фактично є тотожними задоволенню заявленим позовним вимогам. При цьому обмежено право відповідача ОСОБА_1 на володіння, користування та розпорядження майном до закінчення розгляду цієї справи по суті.
На даний час ОСОБА_3 вже незаконно, без будь-яких правових підстав володіє та користується житловим будинком АДРЕСА_2 та чинить перешкоди власнику ОСОБА_1 в користуванні цим будинком. Такі дії позивача сприяли зверненню ОСОБА_1 до суду з позовом про усунення перешкод в користуванні жилим приміщенням і судом відкрито провадження у справі.
Оскільки судом першої інстанції не просто накладено арешт на майно, а при цьому ще й заборонено вчиняти будь-які дії, спрямовані на зміну первісного стану житлового будинку, застосовані судом заходи забезпечення позову неспівмірні із заявленими позивачем вимогами.
Правом на подачу відзиву решта учасників справи не скористалися.
У суді апеляційної інстанції представник відповідача ОСОБА_1 – адвокат Кобзаренко М.Ю. підтримав апеляційну скаргу, просив про її задоволення.
Інші учасники справи про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, проте у судове засідання не з`явилися, що в силу ч.2 ст.372 ЦПК України не перешкоджає розгляд справи без їх участі.
Заслухавши суддю-доповідача, особу, яка з`явилася у судове засідання, обговоривши доводи скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.
Відповідно до ч.3 ст.3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст. 4 ЦПК України).
Згідно зі ст.5 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. А у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
Зі змісту ст.367 ЦПК України вбачається, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до положень ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Таким вимогам закону оскаржувана ухвала не в повній мірі відповідає.
Відповідно до ч.ч.1,2 ст.149 ЦПК України, суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених ст.150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.
Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.
Під забезпеченням позову слід розуміти вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача, які гарантують реальне виконання судового рішення, прийнятого за його позовом.
За положеннями ч.1 ст.150 ЦПК України позов забезпечується, зокрема забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору, а також іншими заходами, необхідними для забезпечення ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав та інтересів, якщо такий захист поновлення не забезпечуються заходами, зазначеними у пунктах 1-9 цієї частини.
Суд може застосувати кілька видів забезпечення позову (ч.2 ст. 150 ЦПК України).
Заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.
У пункті 4 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 22 грудня 2006року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» роз`яснено, що розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.
Як зазначено в п. 4 Рішення Конституційного Суду від 31 травня 2011 року № 4-рп/2011, інститут забезпечення позову передбачає можливість захисту особою порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Разом з тим у Кодексі встановлено систему захисту прав особою, щодо якої застосовано заходи забезпечення позову. Складовими такої системи є: співмірність видів забезпечення позову із заявленими позивачем вимогами; можливість суду вимагати від позивача забезпечити його вимогу заставою; відшкодування особі збитків, завданих забезпеченням позову; право на апеляційне оскарження ухвали суду щодо забезпечення позову.
У вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.
Адекватність заходу до забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається.
Задовольняючи заяву про забезпечення позову суд першої інстанції виходив з того, що обраний позивачем спосіб забезпечення позову відповідає позовним вимогам, є співмірним та не порушує права інших осіб.
Колегія суддів в повній мірі не погоджується з таким висновком суду першої інстанції виходячи з такого.
Позовна заяву ОСОБА_3 мотивувала тим, що вона є власником 3/4 житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами по АДРЕСА_3 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 30 листопада 2010 року. Власником ј вказаного житлового будинку є ОСОБА_4 
22 березня 2013 року рішенням Новоодеського районного суду Миколаївської області виділено частки майна, що знаходиться у спільній власності, а саме: за нею визнано право власності в житловому будинку: літ. «а-1»: 1-1 веранда пл. 9.5 кв.м.; ліг «А-І»: 1-2 коридор пл. 4.8 кв.м.; частина 1-4 житлова площа 10 кв.м; 1-5 житлова пл. 9,3 кв.м,; 1-6 житлова пл. 17.4 кв.м., а також надвірні узаконені господарські споруди: літ. «Бпд» - погріб під частиною літньої кухні; літ. «б1» - веранда; літ. «Е1» - тамбур»; літ. «Г1» - сарай; літ. «Б1» - літня кухня; літ. «Д1 сарай; літ. «З1» - сарай; літ. «ЛІ» - сарай: літ. «КІ» - сарай; 3/4 частини №3 басейну для забору води; 3/4 частини «№1.2» - огорожа з воротами, а за ОСОБА_4 - право власності у вказаному житловому будинку А-1: 1-3 кухню (переобладнану в жилу) пал. 10.6 кв.м.: частину 1-4 жилої кімнати пл. 6,4 кв.м; а також надвірні узаконені господарські будівлі: гараж М-1; літню кухню «Ж-1»; 1/4 басейна для води: 1/4 огорожі з воротами №1,2. 
Після виділення часток, належному ОСОБА_4 об`єкту нерухомості присвоєно нову адресу - АДРЕСА_2 . Але фактичного виділення майна, перебудову комунікацій, переобладнання електро- та газо- постачання тощо не здійснювалось. Житловий будинок фактично залишився у спільній частковій власності.
Позивач зазначає, що у вересні 2020 року вона дізналась, що ОСОБА_4 27 квітня 2020 року продав належну йому частину житлового будинку ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 27 квітня 2020 року, який посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Свіржевською Т.В та зареєстрованого в реєстрі за №89. Але перед укладенням, договору продавець ОСОБА_4 не повідомив її про намір продати частину житловою будинку, що знаходиться у спільнім частковій власності, вказавши ціну та інші умови.
Посилаючись на ст. 362 ЦК України просила перевести на неї права та обов`язки покупця за вказаним договором купівлі продажу.
Так, із заявлених ОСОБА_3 позовних вимог вбачається, що дійсно між сторонами має місце спір щодо правомірності укладення договору купівлі-продажу, спір 
є реальним, а спірний житловий будинок є предметом спору.
Звертаючись із заявою про забезпечення позову шляхом накладення арешту на адресу - АДРЕСА_2 , представник позивача зазначав, що невжиття таких заходів забезпечення позову може призвести до відчуження спірного об`єкту, що зробить в подальшому неможливим виконання судового рішення.
Отже, збереження нерухомого майна зможе забезпечити виконання рішення суду в разі задоволення вимог.
В свою чергу невжиття заходів забезпечення позову у вигляді накладення арешту на належне відповідачу нерухоме майно може призвести до відчуження спірного майна відповідачем та переходу права власності до третіх осіб, що в свою чергу призведе до утруднення або зробить неможливим виконання рішення суду у разі задоволення позовних вимог.
Таким чином, арешт майна відповідача ОСОБА_1 дійсно є заходом забезпечення позову спроможним забезпечити фактичне виконання судового рішення у разі задоволення позову.
Аргументи апеляційної скарги стосовно безпідставності заявленого позову не заслуговують на увагу, оскільки при вирішенні питання про забезпечення позову, суд не перевіряє та не досліджує обґрунтованість заявлених позовних вимог.
В той же час, обраний  ОСОБА_5  вид забезпечення позову шляхом заборони вчиняти будь-які дії спрямовані на зміну первісного стану житлового будинку, який знаходиться за адресою АДРЕСА_1 , не є співмірним із заявленими позовними вимогами, оскільки не відповідає характеру спірних правовідносин та відсутній зв`язок між таким заходом забезпечення позову та предметом позовної заяви.
Так, порушуючи питання про забезпечення позову шляхом заборони вчиняти будь-які дії спрямовані на зміну первісного стану житлового будинку, позивач по суті заявляє вимоги про усунення перешкод у користуванні частиною будинку, яка йому не належить, та суттєво і неправомірно обмежує права власника ОСОБА_1 у користуванні власністю. 
При цьому, колегія суддів враховує, що не забезпечення позову в обраний позивачем спосіб жодним чином не впливає на виконання можливого рішення суду у випадку задоволення позову, або може істотно ускладнити чи унеможливити поновлення порушених прав позивача, за захистом яких він звернувся. 
Тому доводи заяви про можливі ускладнення при виконання рішення суду без вказаного виду забезпечення позову, у разі задоволення позовних вимог, не заслуговують на увагу з наведених вище підстав.
На вказане суд першої інстанції уваги не звернув, та дійшов помилкового висновку про задоволення заявив в цій частині.
Відтак, доводи апеляційної скарги щодо необґрунтованого задоволення заяви про забезпечення позову в цій частині є слушними. 
Зважаючи на те, що ухвала суду в частині заборони вчиняти будь-які дії спрямовані на зміну первісного стану спірного житлового будинку, постановлена з порушенням норм процесуального права, ухвалу суду в цій частині необхідно скасувати, та постановити нове судове рішення про відмову у задоволенні заяви про забезпечення позову в цій частині.
В іншій частині ухвалу суду -залишити без змін.
Щодо посилання в апеляційній скарзі на не вирішення судом в оскаржуваній ухвалі питання про зустрічне забезпечення позову, то слід зазначити таке. 
Як вбачається із матеріалів справи, заява про забезпечення позову не містить пропозиції заявника щодо зустрічного забезпечення. 
Порядок застосування інституту зустрічного забезпечення врегульовано приписами ст.154 ЦПК України, відповідно до якої суд може вимагати від особи, яка звернулася із заявою про забезпечення позову, забезпечити відшкодування можливих збитків відповідача, які можуть бути спричинені забезпеченням позову (зустрічне забезпечення). Розмір зустрічного забезпечення визначається судом з урахуванням обставин справи. Питання застосування зустрічного забезпечення вирішується судом в ухвалі про забезпечення позову або в ухвалі про зустрічне забезпечення позову.
Отже, виходячи із зазначених вимог цивільного процесуального законодавства, застосування заходів зустрічного забезпечення позову за зверненням особи, якою подано заяву про забезпечення позову, є правом, а не обов`язок суду вимагати від особи, яка звернулася із заявою про забезпечення позову, забезпечити відшкодування можливих збитків відповідача, які можуть бути спричинені забезпеченням позову (зустрічне забезпечення). 
А тому, розгляд судом заяви про забезпечення позову, яка не містить пропозиції щодо зустрічного позову, не є порушенням норм ст.ст. 153,154 ЦПК України.
Відповідно до п. 2 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Згідно п.п. 3, 4 ч.1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи та порушення судом норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Частиною 13 ст.141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
В силу ч. 1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
З огляду на висновок щодо суті заяви про перегляд судових рішень судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи в апеляційній інстанції, підлягають розподілу за результатами розгляду спору по суті.
Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 382 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_1 – адвоката Кобзаренка Максима Юрійовича задовольнити частково.
Ухвалу Новоодеського районного суду Миколаївської області від 12 листопада 2020 року в частині забезпечення позову шляхом заборонити вчиняти будь-які дії спрямовані на зміну первісного стану житлового будинку, який знаходиться за адресою АДРЕСА_1 скасувати та прийняти в цій частині нову постанову.
У задоволенні заяви ОСОБА_3 про забезпечення позову шляхом заборони вчиняти будь-які дії спрямовані на зміну первісного стану житлового будинку, який знаходиться за адресою АДРЕСА_1 відмовити.
В іншій частині ухвалу суду першої інстанції залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту у випадку та з підстав, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий                                                                 Ж.М. Яворська

Судді                                                                         Т.М. Базовкіна

Л.М. Царюк

Повний текст постанови складено 11 лютого 2021 року.