Справа № 163/625/19 	Головуючий у 1 інстанції: Чишій С. С. 	
Провадження № 22-ц/802/6/21  Категорія: 16 	  Доповідач: Данилюк  В. А.	

ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
       
04 березня 2021 року                                                  місто Луцьк
               
Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді Данилюк В. А.,
суддів Матвійчук Л. В., Федонюк С. Ю.,
з участю: 
секретаря судового засідання Опейди В. О.,
позивача ОСОБА_1 ,
представника позивача адвоката Климович Т. Д., 
представника третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, ОСОБА_2 адвоката Ольховського М. В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , третя особа на стороні позивача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, – Любомльський районний виробничий відділ Волинської регіональної філії ДП «Центр Державного земельного кадастру», до Вишнівської сільської ради Любомльського району Волинської області про визнання права на завершення приватизації земельних ділянок, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, – ОСОБА_2 , за апеляційною скаргою представника позивача ОСОБА_1 адвоката Климович Тетяни Дмитрівни на рішення Любомльського районного суду Волинської області від 03 грудня 2019 року,

 
В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 , третя особа на стороні позивача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, – Любомльський районний виробничий відділ Волинської регіональної філії ДП «Центр Державного земельного кадастру» звернувся в суд з позовом до Вишнівської сільської ради Любомльського району Волинської області про визнання права на завершення приватизації земельних ділянок, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, – ОСОБА_2 . Просить визнання за ним право на завершення приватизації та реєстрації права власності відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» на земельні ділянки площею 0,25 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд з кадастровим № 0723384700:01:002:0279 та площею 0,35 га для ведення підсобного сільського господарства з кадастровим № 0723384700:01:002:0280 в порядку спадкування за законом після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 його дружини ОСОБА_3 . Позов мотивовано тим, що рішенням Радехівської сільської ради № 4/4 від 26.05.1995 року дружині у приватну власність були передані земельні ділянки площею 0,25 га для обслуговування житлового будинку та 0,35 га для ведення підсобного сільського господарства. За життя дружина розпочала процес приватизації земельних ділянок (отримала рішення органу місцевого самоврядування про передачу земельних ділянок у власність), однак його не завершила. Через відсутність правовстановлюючих документів на це майно йому, як спадкоємцю першої черги, нотаріус відмовив у видачі свідоцтва про право на спадщину. Тому за захистом своїх прав звернувся в суд із цим позовом на підставі положень ст.ст. 524, 529, 549 ЦК УРСР, п.1 розділу Х «Перехідних положень» ЗК України.
Рішенням Любомльського районного суду Волинської області від 03 грудня 2019 року у задоволенні позову відмовлено.
Не погоджуючись з даним рішенням суду, представник позивача ОСОБА_1 адвокат Климович Т. Д. подала апеляційну скаргу, в якій вказує, що суд першої інстанції підставно прийшов до висновку про те, що спадкодавець за життя не набула права власності на земельні ділянки, а тому до спадкоємця перейшло право на завершення приватизації. Разом з тим суд помилково прийшов до висновку, що право позивача на завершення приватизації не було порушено органом місцевого самоврядування. Суд, встановивши, що земельні ділянки були надані спадкодавцю за життя, прийшов до помилкового висновку про необхідність надання дозволу органом місцевого самоврядування спадкоємцю на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі. Крім того, з позиції представника органу місцевого самоврядування слідує, що він заперечує право позивача на завершення приватизації земельних ділянок в порядку спадкування.
Таким чином, покликаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, позивач просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.
Відповідач Вишнівська сільська рада Любомльського району Волинської області подала відзив на апеляційну скаргу в даній справі, в якому вказує, що у разі наявності у громадянина документа, що підтверджує спадкоємство (свідоцтво про право на спадщину видане на все інше, окрім земельної ділянки, майно, або ж рішення суду) та рішення про безоплатну передачу у приватну власність земельної ділянки спадкодавцю, прийняте органом місцевого самоврядування відповідно до Декрету КМУ від 26 грудня 1992 року «Про приватизацію земельних ділянок», такий громадянин має право на дану земельну ділянку розробити технічну документацію щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) та внести дані про земельну ділянку до Державного земельного кадастру. Щодо земельної ділянки площею 0,34 га, для ведення підсобного госопдарства, яка передавалася ОСОБА_4 , то згідно з рішенням Радехівської сільської ради № 4/4 від 26.05.1995 та матеріалами інвентаризації земель особистих селянських госопдарств від 2004 року, дана ділянка складалась з двох частин, а саме: урочищі «Піщани» – 0,15 га та в урочищі «Руцьове» – 0,20 га
Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, – ОСОБА_2 подала відзив на апеляційну скаргу, в якому вказує, що ОСОБА_1 просить визнати за ним право на завершення приватизації на земельну ділянку площею 0,35 га, кадастровий номер 0723384700:01:002:0208, яка на його думку, передавалсь у власність за життя його дружині ОСОБА_3 згідно рішення Радехівської сільської ради № 4/4 від 26.05.1995, проте площа, конфігурація та її місце розташування не відповідає фактичному розташуванню та накладається на земельну ділянку площею 0,10 га для ведення особистого селянського госоподарства, яка була передана у власність її чоловікові на підставі рішення Радехівської сільської ради Любомльського району № 6/5.1 від 25.04.1998 та згідно технічної документації щодо встановлення (відновлення) меж земельних длянок в натурі (на місцевості).
Відповідно до копії свідоцтва про смерть третя особа ОСОБА_2 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Ухвалою апеляційного суду від 4 березня 2021 року до участі у справі залучено ОСОБА_2 , як правонаступника третьої особи.
Позивач ОСОБА_1 та представник позивача адвокат Климович Т. Д. в суді апеляційної інстанції підтримали апеляційну скаргу з підстав, що в ній наведені.
Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, ОСОБА_2 адвокат Ольховський М. В. апеляційну скаргу не визнав та просив залишити її без задоволення.
Інші учасники справи в судове засідання не з`явились, хоча належним чином були повідомлені судом про час та місце судового розгляду.
Суд апеляційної інстанції в складі колегії суддів, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, приходить до висновку, що апеляційну скаргу представника позивача необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, виходячи з наступного.
Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що до позивача як спадкоємця після смерті ОСОБА_3 переходять в порядку спадкування виключно ті права, які існували на день відкриття спадщини, зокрема, право на завершення розпочатої при житті процедури приватизації земельних ділянок на підставі рішення сільської ради від 26.05.1995 року. Згідно із матеріалами позову позивач вважає, що має право на завершення приватизації цих земельних ділянок уже із присвоєними їм кадастровими номерами, тобто із конкретно визначеними місцями їх знаходження і конфігурацією. Проте у самому рішенні сільської ради не зазначені адреси місця знаходження цих земельних ділянок та за життя ОСОБА_3 не складався акт виносу земельних ділянок в натурі на місцевості із визначенням їх меж та конфігурації. Позивач як єдиний спадкоємець після смерті дружини не звертався до Радехівської чи Вишнівської сільської ради із заявою про надання йому дозволу на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості), як подальшої процедури для завершення приватизації переданих спадкодавцю у власність земельних ділянок, а тому  через відсутність у справі відмови органу місцевого самоврядування на завершення позивачем процедури приватизації в порядку спадкування після смерті його дружини, відсутні підстави вважати порушеним право позивача зі сторони Вишнівської сільської ради.
Так, судом першої інстанції встановлено, що згідно із виданим Державним архівом Волинської області 10.08.2016 архівним витягом з рішення сесії Радехівської сільської ради Любомльського району Волинської області від 26.05.1995 № 4/4 ОСОБА_3 передано безоплатно у приватну власність земельні ділянки для обслуговування житлового будинку і будівель площею 0,25 га та для ведення підсобного господарства площею 0,35 га відповідно до Декрету Кабінету Міністрів України 26.12.1992 року «Про приватизацію земельних ділянок».
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 померла, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 .
Позивач ОСОБА_1 доводився ОСОБА_3 чоловіком та спадщину прийняв шляхом спільного проживання на час відкриття спадщини, що підтверджується копією свідоцтва про укладення шлюбу серії НОМЕР_2 та копією матеріалів спадкової справи № 332/2006.
Із довідки Радехівської сільської ради Любомльського району від 25.01.2013 та наявної у матеріалах спадкової справи довідки цієї ж сільської ради від 13.12.2006 встановлено, що ОСОБА_3 до дня смерті була зареєстрована і проживала з чоловіком, позивачем ОСОБА_1 , по АДРЕСА_1 . У 2005 році позивач вибув у село Згорани.
На заяву від 11.02.2016 приватний нотаріус Любомльського районного нотаріального округу Семенюк Н. М. відмовила позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на земельну ділянку в селі Радехів Любомльського району через відсутність у його дружини ОСОБА_3 як спадкодавця правовстановлюючих документів на це майно.
02.03.2016 позивач звернувся з заявою в Радехівську сільську раду Любомльського району з метою отримання у власність земельну ділянку для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд площею 0,25 га по АДРЕСА_2 .
На цю заяву 09.03.2016 Радехівська сільська рада надала позивачу відповідь про неможливість передачі йому цієї земельної ділянки через відсутність у сільської ради відповідних повноважень згідно із п. а) ст.12 ЗК України, оскільки ця земельна ділянка знаходиться у приватній власності  ОСОБА_3 , якій вона була виділена під забудову житлового будинку згідно рішення Радехівської сільської ради від 26.11.1993 № 13/5 та рішенням від 26.05.1995 № 4/4 безкоштовно передана у власність відповідно до Декрету КМУ від 26.12.1992 № 15-92. Для отримання земельної ділянки у власність шляхом успадкування позивачу рекомендовано звернутися в суд.
Ухвалою Любомльського районного суду від 25.04.2016 заяву позивача про забезпечення доказів до пред`явлення позову задоволено. Зобов`язано Любомльський районний виробничий відділ ДП «Центру Деражавного земельного кадастру» Волинської регіональної філії виготовити технічну документацію із землеустрою щодо відновлення (встановлення) меж земельної ділянки переданих померлій ОСОБА_4 згідно рішення Радехівської сільської ради від 26.05.1995 № 4/4 площею 0,25 га для будівництва та обслуговування житлового будинку та земельної ділянки площею 0,35 га для ведення особистого підсобного господарства будинку по АДРЕСА_2 .
На підставі цієї ухвали суду Любомльський районний виробничий відділ Волинської регіональної філії ДП «Центру Деражавного земельного кадастру» виготовив дві технічні документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) згідно цільових призначень земельних ділянок по АДРЕСА_2 :
- 21.12.2018 – для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) площею 0,25 га, якій згідно витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку присвоєний кадастровий номер 0723384700:01:002:0279;
- 13.03.2019 – для ведення підсобного сільського господарства площею 0,35 га, якій згідно витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку присвоєний кадастровий номер 0723384700:01:002:0280.
У технічній документації на земельну ділянку з кадастровим номером 0723384700:01:002:0280 наявний акт прийомки-передачі межових знаків ОСОБА_1 , який підписаний, у тому числі, начальником відділу земельних ресурсів, кадастру та екологічної безпеки Вишнівської сільської ради Дитиною А. І.
На запит відділу ДП «Центр Деражавного земельного кадастру» 02.10.2018 Вишнівська сільська рада повідомляла, що в рішенні сільської ради від 26.05.1995 № 4/4 відсутня інформація про місце знаходження переданої у власність ОСОБА_3 земельної ділянки. Проте згідно матеріалів інвентаризації земель особистих селянських господарств від 2004 року земельні ділянки ОСОБА_3 знаходились в урочищі «Піщани» – 0,15 га та в урочищі «Руцьове» – 0,20 га.
Згідно з витягом Державного архіву Волинської області від 21.04.2017 рішенням Радехівської сільської ради від 25.04.1996 № 6/5.1, 6/5.2 ОСОБА_5 передано безкоштовно у приватну власність земельні ділянки для обслуговування житлового будинку та господарських будівель площею 0,25 га та для ведення особистого підсобного господарства площею 0,60 га.
ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_5 помер, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_3 .
Третій особі ОСОБА_2 , як дружині ОСОБА_5 і єдиному спадкоємцю, рішенням Вишнівської сільської ради від 30.06.2017 № 21/2017-62 надано дозвіл на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості), які були передані у власність ОСОБА_5 рішенням сільської ради від 25.04.1996 року № 6/5.1, 6/5.2.
На підставі цього рішення і клопотання ОСОБА_2 фізичною особою-підприємцем ОСОБА_6 була виготовлена технічна документація, зокрема на земельні ділянки для ведення особистого селянського господарства, які складаються із п`яти частин.
Із складеної ФОП ОСОБА_6 схеми розміщення земельних ділянок вбачається, що між земельними ділянками площею 0,35 га та 0,10 га для ведення підсобного сільського господарства, на які претендують позивач ОСОБА_1 та третя особа ОСОБА_2 , відповідно, має місце накладка площею 0,0646 га.
У справі встановлено, що позивач ОСОБА_1 на даний час проживає по по АДРЕСА_2 , а третя особа ОСОБА_2 проживала по сусідству – по АДРЕСА_3 та є власником житлового будинку з господарськими будівлями за цією адресою згідно рішенням Любомльського районного суду Волинської області від 23.12.2005.
Статтею 23 ЗК України 1990 року (у вказаній редакції) визначено, що право власності на землю посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів.
Приватизація земельних ділянок передбачена постановою Верховної Ради України від 13 березня 1992 року № 2200-ХІІ «Про прискорення земельної реформи та приватизацію землі» та Декретом Кабінету Міністрів України від 26 грудня 1992 року № 15-92 «Про приватизацію земельних ділянок» (далі – Декрет).
Разом із тим порядок виготовлення та видачі державних актів на право власності на земельну ділянку було зазначено в Інструкції про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою та договорів оренди землі, затвердженої наказом Державного комітету України по земельних ресурсах 04 травня 1999 року № 43 (далі – Інструкція № 43), яка втратила чинність 23.08.2013.
Тобто на час вирішення питання про передачу земельної ділянки ОСОБА_3 у власність (26.05.1995) порядку послідовних дій процедури та форми державного акта затверджено не було, як не було затверджено і самого нормативного акта, яким би регулювалися ці правовідносини.
Законом України від 25 жовтня 2001 року № 2768-ІІІ прийнято нову редакцію ЗК України, який набрав чинності 01 січня 2002 року.
Відповідно до пункту 1 розділу Х «Перехідні положення» ЗК України 2002 року рішення про надання в користування земельних ділянок, прийняті відповідними органами, але не виконані на момент введення у дію цього Кодексу, підлягають виконанню відповідно до вимог цього Кодексу. Установлено, що рішення про передачу громадянам України безоплатно у приватну власність земельних ділянок, прийняті органами місцевого самоврядування відповідно до Декрету, є підставою для виготовлення та видачі цим громадянам або їх спадкоємцям державних актів на право власності на земельну ділянку за технічною документацією щодо складання документів, що посвідчують право на земельну ділянку. У разі прийняття відповідними органами рішення про погодження місця розташування об`єкта або про надання дозволу на розроблення проекту відведення земельної ділянки до 01 січня 2008 року передача в оренду таких земельних ділянок із земель державної та комунальної власності здійснюється без проведення земельних торгів (аукціонів).
Декретом постановлено сільським, селищним, міським Радам народних депутатів забезпечити передачу протягом 1993 року громадянам України у приватну власність земельних ділянок, наданих їм для ведення особистого підсобного господарства, будівництва і обслуговування жилого будинку і господарських будівель (присадибна ділянка), садівництва, дачного і гаражного будівництва, у межах норм, установлених ЗК України. Установлено, що передача громадянам України безоплатно у приватну власність земельних ділянок для цілей, вказаних у статті 1 цього Декрету, провадиться один раз, про що обов`язково робиться місцевими Радами народних депутатів відмітка у паспорті або документі, який його замінює. Право приватної власності громадян на земельні ділянки, передані їм для цілей, передбачених статтею 1 цього Декрету, посвідчується відповідною Радою народних депутатів, про що робиться запис у земельно-кадастрових документах, з наступною видачею державного акта на право приватної власності на землю.
Пунктами 1.15 та 1.16 Інструкції № 43 визначено суб`єктів розробки технічної документації зі складання державного акта на право власності на земельну ділянку та документи, необхідні для технічної документації.
До технічної документації зі складання державного акта на право власності на земельну ділянку обов`язково додається копія справи щодо підготовки рішення про передачу земельної ділянки у приватну власність (пункт 1.17 Інструкції № 43).
Згідно з пунктом 2.1 Інструкції № 43 роботи зі складання державного акта на право власності на земельну ділянку виконуються в такій послідовності:
- підготовчі роботи;
- встановлення (відновлення) в натурі (на місцевості) меж земельної ділянки та меж обмежень на використання земельної ділянки;
- складання кадастрового плану земельної ділянки;
- заповнення бланка державного акта.
Відповідно до ч. 7 ст. 55 ЗУ «Про землеустрій» у разі якщо на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) передбачається здійснити передачу земельних ділянок державної чи комунальної власності у власність чи користування, така технічна документація розробляється на підставі дозволу, наданого Верховною Радою Автономної Республіки Крим, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, органом виконавчої влади, органом місцевого самоврядування відповідно до повноважень, визначених статтею 122 Земельного кодексу України (у випадках, передбачених законом).
Отже, на підставі вказаного вище судом першої інстанції у справі підставно встановлено, що позивач є єдиним спадкоємцем першої черги за законом після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 згідно із ст. 529 ЦК УРСР; спадщину прийняв у відповідності до п. 1 ч. 1 ст. 549 ЦК УРСР фактичним вступом в управління або володіння спадковим майном. За життя ОСОБА_3 рішенням сільської ради від 26.05.1995 передано безоплатно у приватну власність земельні ділянки відповідно до Декрету Кабінету Міністрів України № 15-92 від 26.12.1992 «Про приватизацію земельних ділянок».
Відповідно до ст. 3 Декрету право приватної власності громадян на земельні ділянки, передані їм для цілей, передбачених статтею 1 цього Декрету, посвідчується відповідною Радою народних депутатів, про що робиться запис у земельно-кадастрових документах, з наступною видачею державного акта на право приватної власності на землю.
Згідно із ст. 23 ЗК України, у чинній на час прийняття сільською радою рішення від 26.05.1995 року редакції, право власності або право постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів.
Відповідно до ч. 1 ст. 125 ЗК України у редакції закону від 25.10.2001, чинного до дня смерті  ОСОБА_3 , право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації.
Таким чином висновок суду першої інстанції про те, що спадкодавець ОСОБА_3 , отримавши земельні ділянки на правах власника, юридично їх не оформила, а відтак не набула на них права власності, тому вони не входять до спадкового майна і на них в порядку спадкування не може бути набуте право власності. До позивача як спадкоємця після смерті ОСОБА_3 переходять в порядку спадкування виключно ті права, які існували на день відкриття спадщини, зокрема право на завершення розпочатої при житті процедури приватизації земельних ділянок на підставі рішення сільської ради від 26.05.1995.
Суд першої інстанції підставно застосував у даній справі позицію Великої Палати Верховного Суду, викладену у постанові від 20.03.2019 в справі № 350/67/15, відповідно до якої, якщо спадкодавець не набув права власності на земельну ділянку згідно зі статтею 125 ЗК України, проте розпочав процедуру приватизації земельної ділянки відповідно до чинного законодавства України, а органами місцевого самоврядування відмовлено спадкоємцям у завершенні процедури приватизації, то спадкоємці мають право звертатися до суду із позовами про визнання відповідного права в порядку спадкування – права на завершення приватизації та одержання державного акта про право власності на землю на ім`я спадкоємця, а не права власності на земельну ділянку.
Згідно із матеріалами позову позивач вважає, що має право на завершення приватизації цих земельних ділянок уже із присвоєними їм кадастровими номерами, тобто із конкретно визначеними місцями їх знаходження і конфігурацією. Проте у самому рішенні сільської ради не зазначені адреси місця знаходження цих земельних ділянок та за життя ОСОБА_3 не складався акт виносу земельних ділянок в натурі на місцевості із визначенням їх меж та конфігурації.
Судом першої інстанції встановлено, що позивач як єдиний спадкоємець після смерті дружини не звертався до Радехівської чи Вишнівської сільської ради із заявою про надання йому дозволу на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості), як подальшої процедури для завершення приватизації переданих спадкодавцю у власність земельних ділянок.
На підставі ухвали Любомльського районного суду Волинської області від 25.04.2016 в даній справі в порядку забезпечення доказів землевпорядною організацією позивачу виготовлено технічну документацію із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та земельним ділянкам по АДРЕСА_2 присвоєні кадастрові номери 0723384700:01:002:0279, 0723384700:01:002:0280, що підтверджується сформованими на ім`я позивача витягами з Державного земельного кадастру про земельну ділянку.
Доказів неможливості або відмови у реєстрації права власності на земельні ділянки у відповідності до вищенаведених положень Закону позивач суду не надав.
Суд апеляційної інстанції, з врахуванням обставин у даній справі, вважає за необхідне зазначити, що Верховним Судом у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду 28 березня 2018 року прийнято постанову у справі № 681/1039/15-ц, у якій суд зазначив, що стадія погодження меж земельної ділянки при виготовлення землевпорядної документації є допоміжною. При цьому стаття 198 ЗК України лише вказує, що складовою кадастрових зйомок є «погодження меж земельної ділянки з суміжними власниками та землекористувачами». Із цього не слідує, що у випадку відмови суміжного землевласника або землекористувача від підписання відповідного документа – акта погодження меж – слід вважати, що погодження меж не відбулося. Погодження меж полягає у тому, щоб суміжнику було запропоновано підписати відповідний акт. Якщо він відмовляється це робити, орган, уповноважений вирішувати питання про приватизацію ділянки по суті, повинен виходити не із самого факту відмови від підписання акта, а із мотивів відмови. Якщо такими мотивами є виключно неприязні стосунки – правового значення вони не мають. У разі виникнення спору сама по собі відсутність погодження меж не є підставою для того, щоб вважати прийняте рішення про приватизацію незаконним. Підписання акта погодження меж самостійного значення не має, воно не призводить до виникнення, зміни або припинення прав на земельну ділянку, як і будь-яких інших прав у процедурі приватизації. Непогодження меж земельної ділянки із суміжними власниками та землекористувачами не може слугувати підставою для відмови відповідної місцевої ради в затвердженні технічної документації, за умови правомірних дій кожного із землекористувачів.
Тобто, при добросовісному виконанні набувачем земельної ділянки обов`язків щодо узгодження меж з користувачами чи власниками суміжних земельних ділянок, у разі, якщо користувач чи власник суміжної земельної ділянки безпідставно ухилився від погодження меж та не підписав акт, сама відсутність такого акта погодження меж не свідчить про незаконність рішення про затвердження проекту землеустрою та про передачу земельної ділянки у власність.
Механізм встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками визначено Інструкцією про встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками, затвердженої наказом Державного комітету України із земельних ресурсів від 18 травня 2010 року № 376, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 16 червня 2010 року за № 391/17686.
Таким чином, рішення суду першої інстанції є достатньо обґрунтованим та таким, що ґрунтується на нормах закону. Інші доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, на законність судового рішення не впливають, а зводяться до незгоди представника позивача із висновками суду, а також спростовуються встановленими вище обставинами справи.
Частиною 1 статті 5 встановлено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
Згідно з ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Згідно з ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Відповідно до ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право, зокрема, залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення (п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України).
Суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права (ст. 375 ЦПК України).
Зміст оскаржуваного судового рішення та доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а також про невідповідність висновків суду обставинам справи.
На підставі наведеного, враховуючи встановлені обставини справи, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову в задоволенні позову.
Керуючись ст. ст. 259, 268, 367, 368, 369, 371, 374, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд в складі колегії суддів

 
П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 адвоката Климович Тетяни Дмитрівни залишити без задоволення.
Рішення Любомльського районного суду Волинської області від 03 грудня 2019 року в даній справі залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.
Повний текст постанови складено 11 березня 2021 року.

Головуючий                                 

Судді