Справа № 752/11541/18
№ апеляційного провадження: 22-ц/824/584/2021
Головуючий у суді першої інстанції: Шевченко Т.М
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Крижанівська Г.В.

 
ПОСТАНОВА
 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
16 лютого 2021 року Київським апеляційним судом в складі колегії суддів:
 
судді-доповідача                              Крижанівської Г.В., 
суддів                                                Оніщука М.І., Шебуєвої В.А.,
при секретарі                                    Кибукевич О.Є.
                                 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства лікувально-оздоровчих закладів профспілок України «Укрпрофоздоровниця» на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 15 лютого 2019 року, ухвалене у складі судді Шевченко Т.М., у цивільній справі № 752/11541/18 за позовом ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства лікувально-оздоровчих закладів профспілок України «Укрпрофоздоровниця» про поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди,- 
ВСТАНОВИВ:
У червні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ПрАТ лікувально-оздоровчих закладів профспілок України «Укрпрофоздоровниця» про поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди. Зазначав, що наказом № 32-к від 18 березня 2004 року він був прийнятий на роботу в ЗАТ «Укрпрофоздоровниця» на посаду начальника господарського управління. Наказом № 11-к від 10 лютого 2014 року він був звільнений з роботи за п. 1 ст. 40 КЗпП України. Рішенням Апеляційного суду міста Києва від 24 вересня 2015 року його було поновлено на роботі і 26 жовтня 2015 року він приступив до виконання обов`язків начальника адміністративно-господарського управління ПрАТ «Укрпрофоздоровниця». Наказом № 11-к від 11 березня 2016 року його було звільнено вдруге на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України. Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 19 квітня 2017 року, його було поновлено на роботі. Наказом № 09-к від 18 травня 2018 року його втретє було звільнено з роботи на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України. Зазначав, що відповідач не запропонував йому жодної вакантної посади, які у період звільнення були в апараті Правління ПрАТ «Укрпрофоздоровниця», і більшість з них він зміг би зайняти з урахуванням його освіти та досвіду роботи, зокрема вакансії начальника відділу договірної роботи юридичного управління, головного спеціаліста планово-економічного відділу та головного спеціаліста відділу кадрів. Також вважав, що відповідач не дотримався вимог ст. 42 КЗпП України щодо переважного права на залишення на роботі при вивільненні працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, яка передбачає, що при скороченні чисельності чи штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці. Ніяких порівняльних характеристик відповідач не робив, конкурсних комісій не створював, співбесід не проводив. Звертав увагу на те, що через декілька днів після його звільнення у зв`язку зі скороченням штату відповідач прийняв на роботу нового працівника ОСОБА_2 , чим порушив ст. 42-1 КЗпП України, яка передбачає переважне право на укладення трудового договору і разі поворотного прийняття на роботу працівникам, з якими розірвано трудовий договір з підстав, передбачених п. 1 ст. 40 КЗпП України, протягом одного року. 
З урахуванням викладеного, ОСОБА_1 просив визнати незаконним і скасувати накази Голови Правління ПрАТ лікувально-оздоровчих закладів профспілок України «Укрпрофоздоровниця» від 21 лютого 2018 року № 18 «Про зміни в штатному розписі апарату Правління ПрАТ «Укрпрофоздоровниця» та від 18 травня 2018 року № 09-к «Про звільнення ОСОБА_1 »; поновити його на посаді начальника адміністративно-господарського управління апарату Правління ПрАТ лікувально-оздоровчих закладів профспілок України «Укрпрофоздоровниця» з 21 травня 2018 року; зобов`язати ПрАТ лікувально-оздоровчих закладів профспілок України «Укрпрофоздоровниця»  допустити його до роботи і стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу; стягнути з відповідача грошову компенсацію моральної шкоди у розмірі 50 000,00 грн. 
Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 15 лютого 2019 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. 
Визнано незаконним наказ в.о. Голови Правління ПрАТ лікувально-оздоровчих закладів профспілок України «Укрпрофоздоровниця» від 18 травня 2018 року № 09-к «Про звільнення ОСОБА_1 ».
Поновлено ОСОБА_1 на посаді начальника адміністративно-господарського управління апарату Правління ПрАТ лікувально-оздоровчих закладів профспілок України «Укрпрофоздоровниця» з 21 травня 2018 року.
Стягнуто з ПрАТ лікувально-оздоровчих закладів профспілок України «Укрпрофоздоровниця» на користь ОСОБА_1 149 368,50 грн. середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 21 травня 2018 року по 1 лютого 2019 року та 5 000,00 грн. на відшкодування моральної шкоди.
В іншій частині позовних вимог відмовлено.
Рішення в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді начальника адміністративно-господарського управління апарату Правління ПрАТ лікувально-оздоровчих закладів профспілок України «Укрпрофоздоровниця» з 21 травня 2018 року допущено до негайного виконання.           
Стягнуто з ПрАТ лікувально-оздоровчих закладів профспілок України «Укрпрофоздоровниця» на користь держави 2 240,53 грн. судового збору.
Не погоджуючись з таким рішенням суду ПрАТлікувально-оздоровчих закладів профспілок України «Укрпрофоздоровниця» подало апеляційну скаргу. Просило рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. Посилалося на те, що судом було порушено норми матеріального та процесуального права. Зазначило, що  висновки суду першої інстанції про незаконність звільнення позивача з підстав наявності інших вакансій у відповідача та необхідність поновлення на роботі, свідчать про те, що суд неповно з`ясував усі фактичні обставини справи та не надав належної оцінки наявним у матеріалах справи доказам. Поза увагою суду залишено той факт, що у відповідача відбулися зміни в організації виробництва і праці, які потягли вивільнення працівників, які було проведено із повним дотриманням відповідачем вимог трудового законодавства.
11 квітня 2019 року ОСОБА_1 подав відзив на апеляційну скаргу. Просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін. Заперечує проти доводів відповідача, вважає їх необґрунтованими, а апеляційну скаргу такою, що не підлягає задоволенню.  
Постановою Київського апеляційного суду від 12 червня 2019 року апеляційну скаргу ПрАТ лікувально-оздоровчих закладів профспілок України «Укрпрофоздоровниця» задоволено. Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 15 лютого 2019 року скасовано та ухвалено нове судове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.
Постановою Верховного Суду від 31 жовтня 2019 року постанову Київського апеляційного суду від 12 червня 2019 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
В судовому засіданні представник ПрАТ лікувально-оздоровчих закладів профспілок України «Укрпрофоздоровниця» апеляційну скаргу підтримала, просила задовольнити з наведених у ній підстав.
ОСОБА_1 проти доводів апеляційної скарги заперечував, просив скаргу залишити без задоволення з огляду на її безпідставність, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового процесу, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню виходячи з наступного.
Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, наказом № 32-к від 18 березня 2004 року ОСОБА_1 було прийнято на роботу в ЗАТ «Укрпрофоздоровниця» на посаду начальника господарського управління (т. 1, а.с. 57).  
Наказом № 11-к від 10 лютого 2014 року ОСОБА_1 був звільнений з посади начальника адміністративно-господарського управління 17 лютого 2014 року у зв`язку зі скороченням чисельності та штату працівників на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України (т.1, а.с. 7).   
Рішенням Апеляційного суду міста Києва від 24 вересня 2015 року, залишеним без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 09 грудня 2015 року, задоволено позов ОСОБА_1 . Постановлено поновити ОСОБА_1 на посаді начальника адміністративно-господарського управління апарату Правління ПрАТ лікувально-оздоровчих закладів профспілок України «Укрпрофоздоровниця»  (т.1, а.с. 62-70, 81-84). 
Наказом № 11-к від 11 березня 2016 року ОСОБА_1 звільнено 11 березня 2016 року з посади начальника адміністративно-господарського управління у зв`язку із скороченням штату працівників на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України (т.1, а.с. 8).
Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 19 квітня 2017 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 22 червня 2017 року, задоволено позов ОСОБА_1 . Постановлено поновити ОСОБА_1 на посаді начальника адміністративно-господарського управління апарату Правління ПрАТ лікувально-оздоровчих закладів профспілок України «Укрпрофоздоровниця» з 11 березня 2016 року (т.1, а.с. 71-79, 80).
Рішенням № Р4-29 від 14 лютого 2018 року Наглядової Ради ПрАТ лікувально-оздоровчих закладів профспілок України «Укрпрофоздоровниця» вирішено скоротити з 21 травня 2018 року посаду начальника адміністративно-господарського управління у кількості 1 штатної одиниці (т.1, а.с. 115). 
Наказом № 18 від 21 лютого 2018 року в штатному розписі апарату Правління ПрАТ «Укрпрофоздоровниця» з 21 травня 2018 року скорочена посада начальника адміністративно-господарського управління у кількості 1 штатної одиниці (т.1, а.с. 119), тобто, мало місце скорочення штату працівників.
19 березня 2018 року ОСОБА_1 був попереджений про наступне вивільнення з посади на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП України, що підтверджується персональним повідомленням № 12-01/340 (т.1, а.с. 89). 
Вказаним персональним повідомленням ОСОБА_1 було повідомлено про неможливість його працевлаштування в апараті ПрАТ «Укрпрофоздоровниця» у зв`язку з відсутністю в штатному розписі вакантних посад, які б він міг займати згідно з його освітою, кваліфікацією та досвідом роботи.            
18 травня 2018 року профспілковий комітет апарату Правління ПрАТ «Укрпрофоздоровниця» надав згоду на розірвання трудового договору з начальником адміністративно-господарського управління ОСОБА_1 за п. 1 ст. 40 КЗпП України (т.1, а.с. 127).
Наказом № 09-к від 18 травня 2018 року ОСОБА_1 звільнений 21 травня 2018 року з посади начальника адміністративно-господарського управління у зв`язку зі скороченням штату працівників на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України (т. 1, а.с. 128).
Ухвалюючи рішення про поновлення ОСОБА_1 на роботі, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач не виконав всі вимоги ст. 49-2 КЗпП України, оскільки одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці керівництво відповідача не запропонувало позивачу іншу роботу за наявними у нього на той час вакантними посадами головного спеціаліста відділу претензійно-позовної роботи юридичного управління, начальника відділу договірної роботи юридичного управління, головного спеціаліста відділу санаторно-курортного лікування управління організації медичного забезпечення, головного спеціаліста з організації харчування відділу санаторно-курортного лікування, головного спеціаліста планово-економічного відділу фінансово-економічного управління, головного спеціаліста відділу кадрів.
Скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи в позові ОСОБА_1 згідно постанови від 12 червня 2019 року апеляційний суд виходив з того, що ПрАТ «Укрпрофоздоровниця» повідомило позивача про наявність вказаних вакансій, при цьому повідомило про те, що він не може бути працевлаштований на такі посади. Посадовими інструкціями по вакантним посадам і положеннями про відповідні управління, які були досліджені судом, передбачені кваліфікаційні вимоги та вимоги до досвіду роботи, а саме: головний спеціаліст відділу претензійно-позовної роботи юридичного управління - повна вища юридична освіта та стаж роботи за фахом не менше 2-х років; начальник відділу договірної роботи юридичного управління - повна вища юридична освіта та стаж роботи за фахом не менше 3-х років; головний спеціаліст відділу санаторно-курортного лікування управління організації медичного забезпечення - повна вища медична, юридична або економічна освіта і досвід роботи за фахом; головний спеціаліст з організації харчування відділу санаторно-курортного лікування - повна вища освіта за спеціальністю інженер-технолог харчової промисловості і досвід роботи на керівних посадах не менше 3-х років; головний спеціаліст планово-економічного відділу фінансово-економічного управління - відповідного напрямку підготовки та стаж роботи за професією не менше 2-х років; головний спеціаліст відділу кадрів - повна вища освіта відповідного напрямку підготовки та стаж роботи за професією не менше 2-х років. Позивач ОСОБА_1 здобув освіту у Київському автодорожньому інституті за спеціальністю «Автомобільні дороги». За час своєї трудової діяльності позивач обіймав посади, пов`язані з будівництвом, обслуговуванням доріг та інженерно-будівельною діяльністю. Із посадової інструкції начальника господарського управління апарату Правління ПрАТ «Укрпрофоздоровниця» встановлено, що на вказаній посаді до обов`язків позивача належало забезпечення належного функціонування інженерних мереж адміністративного будинку відповідача, його ремонту, охорони, організації пропускного режиму тощо. З огляду на наявні в матеріалах справи докази щодо досвіду роботи позивача та посадові інструкції за вакантними посадами ПрАТ «Укрпрофоздоровниця», кваліфікація, рівень освіти та досвід роботи позивача не дозволяють йому виконувати роботу за вакантними посадами на час звільнення. За таких обставин, відповідач не мав об`єктивної можливості запропонувати позивачу наявні вакансії та роботи на час його звільнення, які б останній міг виконувати за кваліфікаційним рівнем, а отже звільнення позивача відбулося із дотриманням вимог чинного законодавства.
Скасовуючи рішення апеляційного суду, Верховний Суд зазначив, що такі висновки апеляційного суду є правильними, разом з тим, висновок апеляційного суду про наявність підстав для відмови у задоволенні позову є передчасним, оскільки апеляційним судом не було встановлено, чи було запропоновано позивачу всі інші вакантні посади, які з`явилися на підприємстві протягом цього періоду (з 19 березня 2018 року) і які існували на день його звільнення - 21 травня 2018 року.
Переглянувши рішення суду першої інстанції з урахуванням вказівок Верховного Суду, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для скасування рішення суду першої інстанції. 
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженими ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.
Частиною другої статті 40 КЗпП України визначено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.
Відповідно до статті 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.
Таким чином, однією з найважливіших гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату працівників є обов`язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника.
Власник є таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40 та частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.
При цьому роботодавець зобов`язаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював. Оскільки обов`язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом частини третьої статті 49-2 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення.
Як було встановлено судом, 19 березня 2018 року ОСОБА_1 було попереджено про наступне вивільнення з посади на підставі п. 1 ч.1 ст. 40 КЗпП України та одночасно повідомлено про неможливість його працевлаштування в апараті ПрАТ «Укрпрофоздоровниця» у зв`язку з відсутністю в штатному розписі вакантних посад, які б він міг займати згідно з його освітою, кваліфікацією та досвідом роботи.
Відповідно до наявних у матеріалах справи доказів на момент звільнення з роботи ОСОБА_1 в ПрАТ «Укрпрофоздоровниця» були наявні вакантні посади головного спеціаліста відділу претензійно-позовної роботи юридичного управління, начальника відділу договірної роботи юридичного управління, головного спеціаліста відділу санаторно-курортного лікування управління організації медичного забезпечення, головного спеціаліста з організації харчування відділу санаторно-курортного лікування, головного спеціаліста планово-економічного відділу фінансово-економічного управління, головного спеціаліста відділу кадрів, які, як було встановлено, ОСОБА_1 не міг займати, оскільки вони не відповідали його досвіду роботи та кваліфікаційному рівню.
З урахуванням висновків Верховного Суду ПрАТ «Укрпрофоздоровниця» надало суду пояснення, в яких зазначило, що згідно штатного розпису на момент попередження про звільнення та звільнення ОСОБА_1 були відсутні інші вакансії, крім вказаних вакансій, щодо відповідності яким апеляційним судом вже було надано оцінку. Новий штатний розпис було затверджено на підприємстві після звільнення позивача.  
Відповідно до наданих представником ПрАТ «Укрпрофоздоровниця» документів встановлено, що штатний розпис апарату Правління ПрАТ лікувально-оздоровчих закладів профспілок України «Укрпрофоздоровниця» був затверджений наказом Голови Правління ПрАТ лікувально-оздоровчих закладів профспілок України «Укрпрофоздоровниця» від 27 лютого 2018 року № 20-ОП, введений в дію з 01 березня 2018 року, діяв по 29 травня 2018 року, тоді як позивач був звільнений з роботи 21 травня 2018 року.
29 травня 2018 року внесено зміни до штатного розпису наказом № 66 ПрАТ лікувально-оздоровчих закладів профспілок України «Укрпрофоздоровниця» від 29 травня 2018 року, відповідно до яких в штатний розпис апарату правління введено з 29 травня 2018 року посаду «радник Голови Правління» у кількості 1,0 штатної одиниці (т. 2, а.с. 197). Разом з тим, такі зміни були вже після звільнення позивача. Дані обставини підтверджуються інформаційною довідкою відповідача від 14 січня 2020 року № 04-07/40 (т.2, а.с. 208).
В свою чергу позивач ОСОБА_1 не надав суду доказів на підтвердження того, що після вручення йому повідомлення про звільнення і по момент його звільнення за період з 19 березня 2018 року по 21 травня 2018 року були і інші посади, крім головного спеціаліста відділу претензійно-позовної роботи юридичного управління, начальника відділу договірної роботи юридичного управління, головного спеціаліста відділу санаторно-курортного лікування управління організації медичного забезпечення, головного спеціаліста з організації харчування відділу санаторно-курортного лікування, головного спеціаліста планово-економічного відділу фінансово-економічного управління, головного спеціаліста відділу кадрів. 
В поясненнях, які надані апеляційному суду після скасування попереднього рішення апеляційного суду, ОСОБА_1 посилався на те, що з огляду на свій досвід  він мав бути працевлаштований на вищезазначені посади, проте, як вже було встановлено судом, такі посади не відповідали його рівню освіти та кваліфікації.
Оскільки за період з моменту попередження до моменту звільнення ОСОБА_1 у відповідача були відсутні вакансії, які могли бути запропоновані позивачу, звільнення позивача за п. 1 ст. 40 КЗпП України було проведено із дотриманням норм трудового законодавства.
 Таким чином, рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 15 лютого 2019 року підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 .
 
Керуючись ст.ст. 268, 367, 374, 376, 381-383 ЦПК України, суд,-
   
ПОСТАНОВИВ:
 
Апеляційні скарги Приватного акціонерного товариства лікувально-оздоровчих закладів профспілок України «Укрпрофоздоровниця» задовольнити.
Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 15 лютого 2019 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.
 
Повне судове рішення складено 17 лютого 2021 року 
Суддя-доповідач
Судді