15.03.21
22-ц/812/313/21
Єдиний унікальний номер судової справи 488/1738/16-ц
Номер провадження 22-ц/812/313/21
Доповідач апеляційного суду Серебрякова Т.В.

Постанова
Іменем України

15 березня 2021 року                                                місто Миколаїв

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Миколаївського апеляційного суду в складі:

головуючого Серебрякової Т.В.,
суддів: Лисенка П.П., Самчишиної Н.В.,

з секретарем судового засідання Лівшенком О.С.,

за участі:
позивача ОСОБА_1 ,

переглянувши у відкритому судовому засіданні за апеляційною скаргою  ОСОБА_1  рішення, яке ухвалено Корабельним районним судом міста Миколаєва 24 листопада 2020 року, під головуванням судді Лазаревої Г.М., в приміщені цього ж суду, у цивільній справі за позовом  ОСОБА_1 до Миколаївської міської ради, Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: П`ята Миколаївська державна нотаріальна контора Миколаївської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса), Третя Миколаївська державна нотаріальна контора Миколаївської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса), Комунальне підприємство «Миколаївське міжміське бюро технічної інвентаризації», про визнання права на спадкування за законом,

УСТАНОВИЛА:

У квітні 2016 року  ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Миколаївської міської ради, Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області, який обґрунтувала наступним.
Відповідно до архівної виписки з протоколу №8 засідання виконавчого комітету Жовтневої районної ради депутатів трудящих від 29 лютого 1956 року, рішенням виконавчого комітету Жовтневої районної ради депутатів трудящих від 27 лютого 1956 року №91 діду позивача – ОСОБА_2 було виділено земельну ділянку площею 900 кв.м. для будівництва жилого будинку по АДРЕСА_1 . 
Згідно вказаного рішення було укладено договір про надання у безстрокове користування вказаної земельної ділянки від 05 березня 1956 року.
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 помер. Після його смерті права та обов`язки за вищевказаним договором та рішенням виконкому на його дружину, ОСОБА_3 не переводились. 
ІНФОРМАЦІЯ_2 померла ОСОБА_3 . Після її смерті на дітей ОСОБА_4 (матір позивача), ОСОБА_5 , ОСОБА_6 права та обов`язки за договором та рішенням виконкому також не переводились.
Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 02 лютого 1991 року, а також договору дарування від 13 березня 1991 року ОСОБА_4 належало 38/100 частки домоволодіння по АДРЕСА_2 без зазначення конкретних приміщень.
Згідно з рішенням Корабельного районного суду міста Миколаєва від 29 березня 2001 року проведено реальний розподіл вказаного будинку між ОСОБА_4 , ОСОБА_7 та ОСОБА_5 . 
Рішенням Миколаївської міської ради від 29 квітня 2005 року №653 частині жилого будинку, що належала ОСОБА_4 надана адреса – АДРЕСА_1 .
Як вбачається зі свідоцтва про право власності, виданого 06 липня 2005 року, ОСОБА_4 належить на праві власності будинок АДРЕСА_1 , який складається з жилого будинку літ.А, загальною площею 33.8 кв.м, житловою площею 17.2 кв.м, господарських будівель та споруд.
Між тим, вказане, на думку позивача, не відповідає свідоцтву про право на спадщину за законом від 02 лютого 1991 року, договору дарування від 13 березня 1991 року, а також рішенню Корабельного районного суду міста Миколаєва від 29 березня 2001 року.
Крім того, на підставі розпорядження Адміністрації Корабельного району міста Миколаєва від 18 травня 2006 року №167 ОСОБА_4 дозволена реконструкція жилого будинку за рахунок нежитлової прибудови та внутрішнього перепланування. За життя ОСОБА_4 провела реконструкцію будинку, внаслідок чого його житлова площа склала 27.6 кв.м, а загальна – 41.8 кв.м. Тобто реальна площа будинку не відповідає розмірам, зазначеним в свідоцтві про право власності. 
Посилаючись на викладені обставини, уточнивши позовні вимоги, ОСОБА_1 просила: 
визнати за нею право спадкування за законом загального договору для будівництва від 29 лютого 1956 року та рішення №91; 
визнати за нею право власності в порядку спадкування за законом на будинок  АДРЕСА_1  житловою площею, яка складає 27.6 кв.м та загальною – 41.8 кв.м, а також право власності на земельну ділянку площею 422 кв.м, розташовану за тією ж адресою; 
визнати недійсним рішення Миколаївської міської ради №18/24 від 11 травня 2000 року; 
стягнути на її користь з Миколаївської міської ради 100 000 грн. у відшкодування завданої їй моральної шкоди.
Рішенням Корабельного районного суду міста Миколаєва від 24 листопада 2020 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.
Визнано за  ОСОБА_1  право власності на житловий будинок по АДРЕСА_1 , житловою площею 27.6 кв.м, а загальною – 41.8 кв.м, а також право власності на земельну ділянку площею 422 кв.м, розташовану за тією ж адресою, в порядку спадкування за законом  після смерті матері ОСОБА_4 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_3 . 
В задоволенні інших позовних вимог відмовлено.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , просила рішення районного суду в частині відмови у задоволені позовних вимог скасувати та постановити нове судове рішення в цій частині, яким визнати недійсним рішення Миколаївської міської ради №18/24 від 11 травня 2000 року та стягнути на її користь з Миколаївської міської ради 100 000 грн. у відшкодування завданої їй моральної шкоди.
В іншій частині задоволених та відмовлених позовних вимог, позивач не оскаржує судове рішення, тому воно не є предметом апеляційного перегляду. 
Згідно ч.ч.1,2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга позивача не підлягає задоволенню, з огляду на наступне.
Забезпечення кожному права на справедливий суд та реалізація права особи на судовий захист мають здійснюватися з урахуванням норм Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також практики Європейського суду з прав людини, які відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року за №3477-IV застосовуються судами при розгляді справ як джерело права.
За змістом п.1 ст.6, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
Відповідно до ст.ст.1,3 ЦК України, ст.ст.2,4-5,12-13,19 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають з цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.
При цьому, в порядку цивільного судочинства, виходячи із його загальних засад про неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність, перш за все регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.
Кожна особа, а у випадках, встановлених законом, органи та особи, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів.
Частина 1 ст.15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (ч.2 ст.15 ЦК України).
Згідно зі ст.ст.1216,1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права і обов`язки, що належали спадкодавцю на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
Статтями 1217,1223 ЦК України передбачено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у ст.ст.1261-1265 цього Кодексу (спадкоємці за законом першої-п`ятої черг). Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.
Відповідно до ст.1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених ст.1259 цього Кодексу.
Відповідно до частин 1-3 ст.1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.
З матеріалів справи убачається, що рішенням виконавчого комітету Жовтневої районної ради депутатів трудящих №91 від 27 лютого 1956 року ОСОБА_2 була відведена у безстрокове користування земельна ділянка для будівництва житлового будинку за адресою: АДРЕСА_2 площею 900 кв.м (том 1 а.с.14-15).
05 березня 1956 року між ОСОБА_2 та виконкомом Ш-Балківської селищної ради було укладено договір про надання у безстрокове користування земельної ділянки площею 900 кв.м для індивідуального будівництва житлового будинку за вищевказаною адресою (том 1 а.с.11-13).
З листа Миколаївської міської ради від 26 лютого 2016 року убачається, що рішенням виконавчого комітету Заводської районної ради депутатів трудящих від 31 серпня 1960 року затверджено акт прийняття в експлуатацію нового житлового будинку Літ.А за вищезазначеною адресою, загальною площею 27.5 кв.м, житловою площею 24.8 кв.м, сараю, м/ящик (том 1 а.с.84-85). 
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 помер (том 1 а.с.18).
11 вересня 1972 року Третьою Миколаївською державною нотаріальною конторою Гончаренко М.І. – дружині ОСОБА_2 було видано свідоцтво про право власності на частку в спільному майні подружжя - на 1/2 частину будинку з надвірними спорудами, що знаходиться в АДРЕСА_2 (том 1 а.с.8). 
ІНФОРМАЦІЯ_2 померла ОСОБА_3 (том 1 а.с.19).
Після смерті ОСОБА_3 , її діти - ОСОБА_5 та ОСОБА_4 у рівних долях успадкували 38/100 часток жилого будинку Літ.А загальною площею 43.9 кв.м., що знаходиться в АДРЕСА_2 , про що отримали свідоцтво про право на спадщину від 02 лютого 1991 року, виданого П`ятою Миколаївською державною нотаріальною конторою (том 1 а.с.44).
13 березня 1991 року ОСОБА_5 подарувала ОСОБА_4 19/100 часток вищевказаного житлового будинку з відповідною частиною господарських та побутових споруд, про що укладено договір дарування, посвідчений П`ятою Миколаївською державною нотаріальною конторою (том 1 а.с.42-43).
Рішенням Корабельного районного суду міста Миколаєва від 29 березня 2001 року у справі №2-65/2001 за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_7 та ОСОБА_5 про реальний розподіл жилого будинку та встановлення порядку користування земельною ділянкою було проведено реальний розподіл жилого будинку по АДРЕСА_2 та у власність ОСОБА_4 по 1-му варіанту експертизи виділено в житловому будинку Літ.А жилу кімнату 2-3 площею 17.2 кв.м, кухню 10.4 кв.м, (в т.ч. 0.5 кв.м під опалювальним приладом), в сенях літ «а» коридор 1 площею 6.7 кв.м, літню кухню літ. «Е», сараї літ. «З», «И», «Р», «Я», туалет літ. «П-1», душ літ. «Ф», ворота № 14, калітки №8, 11, 18, забори № 15, 19 та 1/3 частина №13, замощення 3 та 1/2 частина замощення 1. Визнано право власності на 35/100 часток домоволодіння. Крім того судом визначено порядок користування земельною ділянкою за зазначеною вище адресою в тому числі за ОСОБА_4 визнано право користування 422 кв.м. земельної ділянки (том 1 а.с.46-48)
Рішенням виконавчого комітету Миколаївської міської ради №653 від 29 квітня 2005 року «Про зміну та надання адрес» частині житлового будинку по АДРЕСА_2 , яка належить ОСОБА_4 , надано нову адресу – АДРЕСА_3 (том 1 а.с.41). 
Рішенням виконавчого комітету Миколаївської міської ради №1027 від 24 червня 2005 року «Про оформлення права власності на об`єкти нерухомого майна за фізичними особами», вирішено оформити право власності на житловий будинок за Літ.А загальною площею 33.8 кв.м, житловою площею 17.2 кв.м з господарськими будівлями і спорудами, які розташовані по АДРЕСА_3 за ОСОБА_4 та видати свідоцтво про право власності (том 1 а.с.55).
06 липня 2005 року ОСОБА_4 отримала свідоцтво про право власності на нерухоме майно, виданого виконавчим комітетом Миколаївської міської ради на підставі рішення виконкому №1027 від 24 червня 2005 року замість свідоцтва про право на спадщину від 02 лютого 1991 року №316, договору дарування від 13 березня 1991 року №1-609, в якому зазначено, що вона є власником житлового будинку, розташованого по АДРЕСА_3 , який складається з житлового будинку Літ.А загальною площею 33.8 кв.м, житловою площею 17.2 кв.м, господарської будівлі та споруд (том 1 а.с.52,53,55).
25 липня 2006 року на підставі рішення Корабельного районного суду міста Миколаєва від 07 березня 2006 року по справі №2-339 ОСОБА_4 отримала державний акт на право власності на земельну ділянку розміром 422 кв.м по АДРЕСА_3 серія ЯГ №587441 (том 1 а.с.49,51 зворот). 
18 травня 2006 року Адміністрацією Корабельного району виконавчого комітету Миколаївської міської ради було видано розпорядження №167/р, яким дозволено ОСОБА_4 реконструкцію житлового будинку за рахунок виконання нежитлової прибудови та внутрішнього перепланування по АДРЕСА_3 згідно з розробленою документацією, яке зареєстровано в ММБТІ (том 1 а.с.56-60). 
10 листопада 2015 року ММБТІ виготовлено технічний паспорт на будинок АДРЕСА_3 , яким встановлено наявність нежитлової прибудови літ.А-2 площа забудови 12.9 кв.м, загальна площа 8.1 кв.м, місце розташування якої відповідає вимогам державних будівельних норм, тобто встановлено можливість її надійної та безпечної експлуатації. Згідно експлікації приміщень загальна житлова площа будинку АДРЕСА_3 складає 41.8 кв.м, а житлова – 27.6 кв.м (том 1 а.с.61-67). 
ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_4 померла (том 1 а.с.25). Після її смерті, П`ятою Миколаївською державною нотаріальною конторо Миколаївської області заведена спадкова справа №283/2016 за заявою ОСОБА_1 (том 2 а.с.2-53).
Отже, встановлені обставини свідчать, що ОСОБА_1 має право на спадкування після смерті її матері ОСОБА_4 , що вірно констатував і суд першої інстанції в судовому рішенні. 
Водночас, щодо позовних вимог про визнання недійсним рішення Миколаївської міської ради за №18/24 від 11 травня 2000 року та стягнення на користь позивача з Миколаївської міської ради 100 000 грн. у відшкодування завданої їй моральної шкоди, колегія суддів виходить з наступного.
Як визначено ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до ст.56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
При цьому, захист порушених прав здійснюється заінтересованою особою шляхом звернення до суду з вимогою, зокрема з вимогою про визнання недійсним відповідного рішення органу виконавчої влади чи місцевого самоврядування.
Відповідно до ст.ст.12,81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. 
Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (ч.1 ст.89 ЦПК України).
Відповідно до ч.2 ст.89 ЦПК України жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Звертаючись до суду із позовом про визнання недійсним рішення Миколаївської міської ради за №18/24 від 11 травня 2000 року, яким були внесені зміни до п.4.4 рішення міської ради від 06 квітня 1999 року за №9/10 та викладено вказаний пункт в новій редакції: « ОСОБА_4 , ОСОБА_7 та ОСОБА_5 площею 1473 кв.м по АДРЕСА_2 », позивачем взагалі не обґрунтовано таких вимог та не доведено, які її права, свободи чи інтереси порушено, а також які конкретно перешкоди їй чиняться таким рішенням, як спадкоємцю, та у який спосіб.
При цьому спадкодавець ОСОБА_4 , за життя не зверталася з вимогами про визнання оскаржуваного рішення незаконним, що фактично свідчить про згоду з таким рішенням міської ради. 
Тобто, докази, надані позивачем у справі, є вочевидь недостатніми для висновку про незаконність оскаржуваного рішення та порушення таким рішенням прав позивача, що і стало підставою для суду першої інстанції відмовити у задоволенні позовних вимог.
Також, не підлягають задоволенню і позовні вимоги в частині відшкодування моральної шкоди, оскільки юридичною підставою відповідальності є склад цивільного правопорушення, елементами якого є: шкода, протиправна поведінка, причинний зв`язок між шкодою та протиправною поведінкою, вина. Відсутність хоча б одного з цих же елементів виключає відповідальність за заподіяну шкоду. Враховуючи, що позовні вимоги про визнання незаконним рішення міської ради не доведені, то і підстав для відшкодування моральної шкоди немає. 
Щодо вирішення питання про притягнення до відповідальності посадових осіб, діями яких, на думку позивача, були порушенні її права, то колегія суддів вважає за можливе зауважити, що вказане питання не входить до повноважень апеляційного суду під час перегляду цивільної справи.
При цьому, доводи, викладені в апеляційній скарзі, зводяться до вимоги здійснити переоцінку вже наявних та досліджених судом першої інстанції доказів та фактів.
Незгода позивача з оцінкою судом першої інстанції доказів, не може бути підставою для скасування рішення суду, оскільки відповідно до вимог ст.89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.
Відповідно до ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Колегія суддів перевірила доводи апеляційної скарги на предмет законності судового рішення виключно в межах заявлених в суді першої інстанції вимог та які безпосередньо стосуються правильності застосування судом норм матеріального і дотримання норм процесуального права, та вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення в оскаржуваній частині без змін.
За правилами п.п. «в» п.4 ч.1 ст.382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Оскільки апеляційну скаргу залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.
Керуючись ст.ст.367,374,375,381,382 ЦПК України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1  – залишити без задоволення.
Рішення Корабельного районного суду міста Миколаєва від 24 листопада 2020 року в оскаржуваній частині – залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення у випадках та з підстав, передбачених ст.389 ЦПК України.

Головуючий                                                        Т.В. Серебрякова 

Судді:                                                                П.П. Лисенко

                                                               Н.В. Самчишина
Повний текст судового рішення
складено 19 березня 2021 року