КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ  СУД  
Справа № 760/20135/13                                            Головуючий 1 інстанція -Калініченко О.Б.   
Провадження № 22-ц/824/2275/2021                       Доповідач 2 інстанція    - Суханова  Є.М.

 
                                                      П О С Т А Н О В А
                                                       іменем     України
 
17 лютого 2021  року                                                                м.Київ
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:
 
            головуючого судді:                  Суханової Є.М.,
            суддів:                                      Мостової Г.І., Гуля В.В.,
            за участю секретаря:              Карпенка В.Р.
 
           розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Народна позика» на рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 06 квітня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у здійсненні власником права користування та розпорядження майном та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: Державна реєстраційна служба України, про визнання договору недійсним,-
 
                                                              ВСТАНОВИВ:
У  вересні 2013 року позивач  ОСОБА_1  звернувся до Солом`янського районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_2  про усунення перешкод у здійсненні власником права користування та розпорядження майном.
Свої  вимоги  мотивував  тим, що  16.09.2011  року  між позивачем ОСОБА_1  та відповідачем ОСОБА_2  був укладений договір купівлі-продажу квартири, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Коноваловою Е.А. за реєстровим № 2874.
За  умовами  договору  відповідач, як продавець, продала, а позивач, як покупець,  купив  квартиру          АДРЕСА_1 , загальною площею 34,80 кв. м. та житловою площею 18,6 кв. м.
Вказував, що у зв`язку з цими обставинами при укладенні правочину з купівлі-продажу квартири його сторони погодили в п. 10 договору, що відповідач, як продавець, гарантує, що квартира, яка продається, буде звільнена від речей, які у ній знаходяться та належать продавцю, та передача ключів від зазначеної квартири відбудеться не пізніше 16.01.2012 року і всі зареєстровані в квартирі, що відчужується, будуть зняті з реєстрації не пізніше 16.01.2012 року.
Разом з тим, на сьогодні відповідач чинить перешкоди позивачу в здійсненні останнім права приватної власності щодо спірної квартири, оскільки в порушення договірних зобов`язань до сьогоднішнього дня відповідач залишається зареєстрованою та постійно проживає в проданій позивачу квартирі, речі не вивезла, ключі від квартири не передала.
Отже, відповідач  не звільнила квартиру та не здійснила зняття з реєстрації за адресою квартири, чим порушила як норми п. 10 договору, так і норми статті  525, 526, 530 ЦК України.
Просив  усунути  перешкоди  у  користуванні  квартирою         АДРЕСА_1 шляхом виселення відповідача   ОСОБА_2  на яку просив також покласти судові витрати у справі.
У  січні 2014 року відповідач за зустрічним позовом ОСОБА_2  звернулася  до Солом`янського  районного  суду м. Києва  до ОСОБА_1 , третя особа: Державна реєстраційна служба України, про визнання договору недійсним.
Свої вимоги мотивувала тим, що не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними під час укладення 16.09.2011 року договору купівлі-продажу квартири  АДРЕСА_1 , посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Коноваловою Е.А. за реєстровим № 2874.
В  подальшому  виявилось,  що  вона  продала  свою  квартиру  майже за 94000 грн., що  у  рази  менше ринкової вартості, а гроші за продану квартиру не отримала.
Зазначила, що  у неї  ніколи не виникало бажання чи наміру продати квартиру або відчужити в інший спосіб, оскільки це її єдине житло, яке вона отримала від держави після закінчення допоміжної школи-інтернату, а, отже, волевиявлення відповідача не відповідало її внутрішній волі.
Просила визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири  АДРЕСА_1 , скасувавши право власності на вказану квартиру за позивачем ОСОБА_1 та  визнавши  право  власності  на  неї  за   ОСОБА_2 .
Рішенням  Солом`янського  районного  суду  м. Києва  від  06  квітня  2016року у задоволенні позову  ОСОБА_1  до   ОСОБА_2 про усунення перешкод у здійсненні власником права користування та розпорядження майном  - відмовлено.
Зустрічний позов   ОСОБА_2  до   ОСОБА_1 , третя особа: Державна реєстраційна служба України, про визнання договору недійсним -  задоволено.
Визнано недійсним договір від 16.09.2011 року купівлі-продажу квартири    АДРЕСА_1 , укладений  між   ОСОБА_1  та     ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Коноваловою Е.А. за реєстровим №2874.
Визнано право власності на квартиру  АДРЕСА_1 , яка складається з однієї жилої кімнати, загальною площею 34,80 кв. м, жилою площею 18,60 кв. м, за  ОСОБА_2 .
Стягнуто з     ОСОБА_1  на користь   ОСОБА_2  2148,48 грн  за проведення  судово-психіатричної  експертизи  та  судовий  збір у розмірі 243,60 грн.
Стягнуто з   ОСОБА_1  в  дохід  держави  судовий  збір  у  розмірі  940,00 грн.
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції  особа, яка не брала участі у справі та відносно якої суд вирішив  питання про  її  права  апелянт  ТОВ  «Фінансова компанія «Народна позика»  подала апеляційну скаргу, посилаючись на те, що судове рішення  з порушенням норм процесуального та матеріального права, з неповним та не всебічним дослідженням всіх обставин справи, та невідповідність висновків суду обставинам справи.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги, посилається на те, що судом  першої інстанції не взято до уваги, те, що спірна квартира знаходилась у власності ОСОБА_3 на підставі договору купівлі- продажу, посвідченого приватним нотаріусом від 28.05.2014 року за реєстровим №1554.
Окрім того  зазначив, що   спірна  квартира  знаходилась у  власності ОСОБА_3 та була в іпотеці у ТОВ « ФК «Народна позика» згідно з договору іпотеки від 30. 07. 2015 року.
Вказали, що спірна квартира не може бути передана ОСОБА_2 в порядку застосування загальних наслідків передбачених статтею 216 ЦК України, оскільки ОСОБА_3 як власник спірної квартири на день ухвалення рішення суду першої інстанції не  був  навіть  стороною   оспорюваного  ОСОБА_2 договору купівлі - продажу від 16.09.2011 року.
Просить рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 06 квітня 2016  року в частині визнання недійсним договору від 16.09.2011 року купівлі - продажу квартири АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_1   та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Коноваловою Е.А. за реєстровим №2874., та в частині  повернення у власність ОСОБА_2 квартири  АДРЕСА_1 , яка складається з однієї кімнати, житловою площею 18,60 кв.м., загальною площею 34,80 кв.м. та ухвалити у відповідній частині нове рішення, яким в позові ОСОБА_2 відмовити повністю.
         Заслухавши доповідь судді-доповідача,  перевіривши матеріали справи, в порядку, передбаченому статтею 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.
         Відповідно до вимог статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
        За правилами статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
 Судом  першої  та  апеляційної  інстанції  було  встановлено,   що    ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у віці 6 місяців була позбавлена батьківського піклування, оскільки її батьки зловживали спиртними напоями, вели антигромадський спосіб життя, її вихованням не займалися та своєю поведінкою негативно впливали на її життя, у зв`язку з чим рішенням Жовтневого районного суду м. Києва від 26.07.1982 року були позбавлені батьківських прав по відношенню до своєї дочки ОСОБА_2 , яка була передана на піклування органів опіки та піклування та з 26.07.1982 року була поміщена до дитячого закладу на піклування держави.
 
Рішенням Міської метод-педагогічної комісії з 01.09.1989 року відповідач була переведена до допоміжної школи-інтернату № 12 для дітей-сиріт і дітей, що залишилися без опіки батьків, що є навчально-виховним корекційно-відновним закладом для дітей-сиріт з особливими потребами розумового розвитку, в якому вона перебувала по 26.05.1998 року.
Школу відповідач закінчила з діагнозом: розумова відсталість в стадії помірно вираженої дебільності, недорозвинення мови II - III рівня, хронічна правостороння нейросенсорна туговухість, хронічний правосторонній тубоотит, викривлення носової перегородки з порушенням дихання, змішаний астигматизм обох очей. Наслідками цього діагнозу є довірливість до людей, відсутність вольової сфери, особа не передбачає наслідків вчинків, легко піддається впливу, управлінню, командуванню, тощо.
З 27.01.1986 року по 13.03.1986 року відповідач перебувала на обліку в дитячому   відділені   Київської   міської   психоневрологічної   лікарні №1,  а  з  1990 року по 2000 року знаходилася на диспансерному обліку в Київській міській психоневрологічній лікарні №2 з діагнозом: розумова відсталість ступеню легкої дебільності.
 
В 2000 році ОСОБА_2 була знята з диспансерного обліку в Київській міській психоневрологічній лікарні № 2 у зв`язку зі зміною місця проживання, а за новим місцем проживання в медичному закладі на облік самостійно не стала.
Після закінчення інтернату відповідач в 2000 році поступила в професійно-технічне училище № 46, яке закінчила у 2002 році, де здобула кваліфікацію кравця. 
 
У  2003 році  відповідач  вступила до  Вищого    професійного   училища   № 33, яке закінчила у 2004 році, де здобула професію кухаря III розряду. І в цьому закладі вона недовчилася один рік, характеризуючись як учениця, яка мала посередні здібності до опанування навчальних дисциплін. Логічне мислення у неї розвинене недостатньо, теоретичні та практичні знання давались важко, за характером спокійна.
Також було встановлено, що 13.02.2001 року Жовтневою районною державною адміністрацією відповідачу було видано ордер на житлове приміщення № 025170 серія Б, згідно з яким вона вселилася у квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , та з 20.03.2001 року зареєстрована за цією  адресою.
 
Квартиру відповідач приватизувала на підставі свідоцтва про право власності, виданого відділом приватизації державного житла Солом`янської районної в м. Києві державної адміністрації 12.07.2011 року, згідно з розпорядженням від 12.07.2011 року за № 44665, зареєстрованого Комунальним підприємством «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна» 26.08.2011 року в книзі: 186-294, № запису: 8452, реєстраційний №: 34487025.
Встановлено, що 16.09.2011 року між позивачем ОСОБА_1  та відповідачкою ОСОБА_2 був укладений договір купівлі-продажу квартири, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Коноваловою Е.А. за реєстровим № 2874, за умовами якого відповідач, як продавець, продала, а позивач, як покупець, купив квартиру   АДРЕСА_1 , загальною площею 34,80 кв. м та житловою площею 18,6 кв. м., договір було зареєстровано в Державному реєстрі правочинів, про що видано Витяг з державного реєстру правочинів № 10392469 від 16.09.2011 року.
 
Натомість встановлено, що 17.01.2014 року у справі була призначена судово-психіатрична експертиза, згідно з висновком судово-психіатричної експертизи № 231 від 26.03.2015 року відповідач ОСОБА_2 під час укладення договору купівлі-продажу спірної квартири за своїм психічним станом не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними.
Відмовляючи в  задоволенні  первісного  позову   ОСОБА_1  до ОСОБА_2 про усунення перешкод у здійсненні власником права користування та розпорядження майном  та  задовольняючи зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: Державна реєстраційна служба України, про визнання договору недійсним, суд першої інстанції виходив з того, що волевиявлення відповідачки в силу її стану при підписанні договору не могло бути вільним і не відповідало її волі, оскільки правочин, укладений в такому стані, не відображає дійсної волі особи на встановлення, зміну або при пинення цивільних прав та обов`язків, а тому є таким, що порушує права відповідачки і має бути визнаний недійсним.
 
З такими висновками колегія суддів погоджується, оскільки вони ґрунтуються на матеріалах справи, а також узгоджуються з вимогами чинного законодавства виходячи з наступного.
Згідно до статті 215 ЦК України підставами недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину сторонами вимог, які встановлені статті 203 ЦК України. Частина 3 статті 215 ЦК України передбачає, що в разі коли недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша зацікавлена особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
 
Відповідно до положень статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Щоб правочин мав належну юридичну силу він повинен задовольняти низці умов, що підтверджують його дійсність, де не останню роль відіграє відповідність внутрішньої волі волевиявлення сторін. Крім того, особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.
Згідно зі статті 225 ЦК України правочин, укладений громадянином, хоча і дієздатним, проте таким, що перебував у момент його вчинення у такому стані, коли не міг усвідомлювати значення своїх дій або керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом як цього громадянина, так і іншими особами, чиї права та інтереси порушені.
 
Колегія суддів, аналізуючи наведенні вище фактичні дані та медичну документацію щодо стану здоров`я ОСОБА_2 ,  бере до уваги те, що  волевиявлення відповідачки в силу її стану при підписанні договору не могло бути вільним і не відповідало її волі, оскільки правочин, укладений в такому у стані, не відображає дійсної волі особи на встановлення, зміну або при чинення цивільних прав та обов`язків.
 
Відповідно до вимог статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, одним із способів якого є визнання права.
Так, за загальними правилами статті316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
 
Відповідно до статті328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, та право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
 
В ході розгляду справи в апеляційної інстанції представником позивача було заявлено клопотання про проведення повторної та додаткової судово-психіатричної  експертизи, які колегією суддів були залишені без задоволення так, як у справі була проведена судово-психіатрична експертиза, яка судом першої інстанції та колегією суддів визнається такою, що є повною, об`єктивною, а наданий в межах компетенції експертів, висновок ґрунтується на методичних рекомендаціях та результатах обстеження об`єкту дослідження, висновок логічний та відповідає фактичним даним справи, а тому не потребує додаткового та повторного дослідження.
У силу частини 1 статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (статті 89 ЦПК України).
 
Отже, доводи апелянта про незаконність ухваленого судом рішення в межах його оскарження, порушення норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновку суду дійсним обставинам справи, неповне з`ясування обставин справи, що призвело  до  неправильного вирішення  справи,  на  думку  суду  є  необґрунтованими,   а  обставини,  на які посилається ТОВ «ФК «Народна позика»  як на підставу для відмови у задоволенні зустрічного позову  ОСОБА_2 , є недоведеними та не підтвердженими належними та допустимими доказами по справі, оскільки доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. 
 
Так у розумінні статті 392 ЦК України, - власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.
 
Виходячи з того, що у Державному реєстрі прав на нерухоме майно право власності на спірне нежитлове приміщення зареєстровано запозивачем, тому на підставі статті 392 ЦК України колегія суддів, вважає за необхідне визнати за  ОСОБА_2  права власності на спірне житлове приміщення, чим скасовується реєстрація права власності за попереднім титульним власником.
Ухвалення судом рішення про визнання недійсним документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав допускається виключно з одночасним визнанням цим рішенням речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства.
Визнання судом недійсним договору купівлі-продажу фактично є скасуванням документа, на підставі якого проведено державну реєстрацію права  у  розумінні  частини  2 статті 26  Закону України  №1952-IV,  від 01.07.2004 року «Про державну реєстрацію прав на нерухоме майно та їх обтяжень».
У цьому випадку рішення суду про визнання договору недійсним є достатньою підставою для внесення запису про скасування державної реєстрації, а тому практичне значення для окремого зазначення про це у резолютивній частині рішення суду відсутнє.
 
Таким чином, суд першої інстанції, правильно встановив фактичні обставини справи, дав  належну оцінку зібраним доказам, правильно  послався на закон, що регулює спірні правовідносини, дійшов правильного висновку про задоволення позовних  вимог ОСОБА_2 , оскільки  вибуття спірної квартири з власності відповідача,  яке відбулося  не  з  її  волі, у останньої не було свідомо поставленої мети на передачу її єдиного житла у власність іншій особі, тому  визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним, колегія суддів, вважає  обґрунтованим.
 
Згідно з частиною першою статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.
 
Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Загалом доводи апеляційної скарги позивача були предметом розгляду суду першої інстанції та зводяться до переоцінки доказів, а також до власного тлумачення норм матеріального права, які регулюють спірні правовівдносини, та норм процесуального права. 
Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін та враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, суд повинен всебічно і повно з`ясувати усі обставини, що складають предмет доказування, дослідити кожен доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості, окремо та всі докази у їх сукупності у порядку, передбаченому законом, що достеменно відображено у рішенні суду, яке оскаржується стороною відповідача. Відхилення того чи іншого доказу, перевагу одного доказу над іншим має бути мотивованим.
Жодних доказів, які б спростовували висновки суду першої інстанції матеріали справи не містять.
Суд у своєму рішенні навів достатні мотиви з яких не прийняв до уваги доводи позивача щодо наявності підстав для задоволення позову, дав правильну оцінку запереченням відповідача щодо наявності підстав для відмови у задоволенні первісного позову. Інші доводи апеляційної скарги, які зводяться до неналежної оцінки зібраних у справі доказів та необхідності у задоволенні позову, також не знайшли свого підтвердження при апеляційному перегляді оскаржуваного судового рішення, такі доводи є безпідставними та такими, що не можуть вплинути на правильність висновків суду по суті спору.
Згідно статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
За таких обставин, колегія суддів вважає, що підстави для скасування рішення суду першої інстанції з мотивів, викладених у апеляційній скарзі, відсутні, а отже, слід відмовити в задоволенні апеляційної скарги, а рішення суду першої інстанції залишити без змін. 
Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд-
 
                                                   ПОСТАНОВИВ:
   Апеляційну скаргу   Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Народна позика»  залишити без задоволення.
           Рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 06 квітня 2016 року залишити без змін. 
  Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена протягом  тридцяти днів до суду касаційної інстанції.

             Головуючий:                                        Є.М. Суханова
 
                    Судді:                                                  Г.І. Мостова 
                                                                                 В.В. Гуль