Постанова
Іменем України
 
18 січня 2021 року
м. Київ
 
справа № 681/1423/18
провадження № 61-17646св20
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Крата В. І. (суддя-доповідач), Антоненко Н. О., Русинчука М. М.,
 
учасники справи:
стягувач - акціонерне товариство «Державний ощадний банк України»,
боржник - ОСОБА_1 ,
Полонський районний відділ державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Хмельницькій області,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу акціонерного товариства «Державний ощадний банк України», яка підписана представником Огородником Віталієм Васильовичем, на ухвалу Полонського районного суду Хмельницької області від 20 липня 2020 року в складі судді:Горщара А. Г., та постанову Хмельницького апеляційного суду від 04 листопада 2020 року в складі колегії суддів: Янчук Т. О., Грох Л. М., Ярмолюка О. І.,
 
ІСТОРІЯ СПРАВИ
Короткий зміст вимог скарги
 
У жовтні 2018 року акціонерне товариство «Державний ощадний банк України» (далі - АТ «Ощадбанк», банк) звернулося з скаргою на дії Полонського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Хмельницькій області (далі - Полонський районний ВДВС ГТУЮ у Хмельницькій області).
 
Скарга мотивована тим, що 03 серпня 2010 року на виконання рішення Полонського районного суду Хмельницької області від 29 червня 2010 року виданий виконавчий лист № 2-547/2010 року, що був звернутий банком до виконання. Вказаним рішенням суду задоволено позов банку до ОСОБА_1 про стягнення з останнього на користь банку заборгованості за кредитним договором у розмірі 296 219,73 грн і звернуто стягнення на предмет іпотеки. У січні 2014 року на адресу стягувача надійшли кошти від реалізації предмета іпотеки у розмірі 80 000 грн. У квітні 2017 року представники АТ «Ощадбанк», звернувшись до виконавчої служби, дізнались, що державним виконавцем 04 жовтня 2013 року прийнято постанову про закінчення виконавчого провадження щодо примусового виконання рішення у зв`язку з фактичним його виконанням. 
 
АТ «Ощадбанк» вважав, що постанова державного виконавця від 04 жовтня 2013 року є незаконною та підлягає скасуванню, оскільки крім звернення стягнення на заставлене майно суд також достроково стягнув і заборгованість за кредитним договором. Тому державним виконавцем передчасно було закінчено виконавче провадження, оскільки рішення виконано частково лише в частині звернення стягнення на предмет іпотеки, а щодо стягнення грошових коштів будь-яких виконавчих дій проведено не було. Банку не надсилалася постанова про закінчення виконавчого провадження, а про її існування він дізнався лише зі змісту рішення апеляційного суду Хмельницької області від 17 вересня 2018 року про відмову банку у задоволенні позову до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, 
 
У липні 2020 року під час розгляду скарги в суді першої інстанції АТ «Ощадбанк» подало заяву про зміну підстав скарги на дії (бездіяльність) державного виконання.
 
Заява про зміну підстав скарги мотивована тим, що державний виконавець порушив права стягувача як сторони виконавчого провадження у зв`язку з бездіяльністю та не вчиненням всіх передбачених законом заходів примусового виконання рішення Полонського районного суду від 29.06.2010 року в частині стягнення заборгованості з ОСОБА_1 на користь АТ «Ощадбанк» за кредитним договором та в порушення ст.52 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції, чинній на дату відкриття виконавчого провадження, вчинення виконавчих дій та закінчення виконавчого провадження), державний виконавець не здійснював належним чином перевірку майнового стану боржника щодо виявлення рахунків боржника, щодо виявлення нерухомого та рухомого майна боржника та його майнових прав, отримання інформації про доходи боржника, що є порушенням норм статей6, 11 Закону України «Про виконавче провадження» та призвело до завчасного винесення постанови про закінчення виконавчого провадження. Крім того, зазначив що бездіяльність виконавця, посадових осіб органів ДВС є триваючим правопорушенням, у зв`язку з чим початок перебігу строку на її оскарження автоматично відкладається.
 
АТ «Ощадбанк» просило:
визнати бездіяльність державного виконавця щодо примусового виконання рішення Полонського районного суду Хмельницької області від 29 червня 2010 року в частині стягнення заборгованості за кредитним договором неправомірною; 
зобов`язати Полонський районний відділ ДВС Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький) вчинити виконавчі дії з примусового виконання зазначеного вище рішення на підставі виконавчого листа № 2-574 від 03 серпня 2010 року (ВП № 37483616) у порядку та строки, визначені Законом України «Про виконавче провадження»; 
визнати неправомірною постанову про закінчення виконавчого провадження ВП № 37483616 від 04 жовтня 2013 року.
 
Короткий зміст судових рішень суду першої та апеляційної інстанції 
 
Ухвалою Полонського районного суду Хмельницької області від 12 жовтня 2018 року, залишеною без змін постановою Хмельницького апеляційного суду від 03 грудня 2018 року, скаргу АТ «Ощадбанк» задоволено.
 
Поновлено строк звернення до суду та визнано незаконною та скасовано постанову про закінчення виконавчого провадження від 04 жовтня 2013 року щодо примусового виконання виконавчого документа про стягнення з ОСОБА_1 на користь АТ «Ощадбанк» заборгованості за кредитним договором.
 
Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що банк не надав юридичної оцінки рішенню суду, помилково вважав, що судом лише звернуто стягнення на предмет іпотеки, а тому вважав, що такі обставини є поважними причинами пропуску банком строку, встановленого статтею 74 Закону України «Про виконавче провадження», для звернення до суду із відповідною скаргою на дії державного виконавця. Оскільки рішенням суду, крім звернення стягнення на предмет іпотеки, було стягнуто зі ОСОБА_1 кредитну заборгованість, то постанова державного виконавця про закінчення виконавчого провадження у зв`язку із фактичним його виконанням в частині стягнення заборгованості є незаконною.
 
Суд апеляційної інстанції вказав, що суд першої інстанції не допустив порушень норм матеріального та процесуального права, які б були підставою для зміни чи скасування оскарженої ухвали. Посилання в апеляційних скаргах на те, що банк в жовтні 2013 року отримав постанову про закінчення виконавчого провадження, а тому пропустив десятиденний строк на її оскарження в порушення вимог статті 81 ЦПК України є не доведеними. Матеріали справи не містять відомостей про належне виконання державним виконавцем положень Закону України «Про виконавче провадження», а саме: відсутні докази надсилання постанови про закінчення виконавчого провадження АТ «Ощадбанк» і Полонському районному суду та повернення виконавчого листа з відповідними відмітками. З урахуванням наявних у матеріалах справи та досліджених судом першої інстанції доказів, колегія суддів вважала, що висновок суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, відповідає обставинам справи та положенням матеріального закону.
 
Короткий зміст постанови суду касаційної інстанції
 
Постановою Верховного Суду від 03 червня 2020 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Ухвалу Полонського районного суду Хмельницької області від 12 жовтня 2018 року та постанову Хмельницького апеляційного суду від 03 грудня
2018 року скасовано, а справу направлено до суду першої інстанції.
 
Постанова суду касаційної інстанції мотивована тим, що звертаючись до суду із скаргою АТ «Ощадбанк» посилалося на те, що про наявність оскаржуваної постанови державного виконавця від 04 жовтня2013 року банку стало відомо лише у квітні 2017 року, після звернення до виконавчої служби щодо процесу примусового виконання рішення суду. Отже, дізнавшись у квітні 2017 року про наявність постанови та невиконаного судового рішення про стягнення заборгованості банк не був позбавлений можливості звернутися до суду зі скаргою на дії державного виконавця у межах передбаченого пунктом 1 частини першої статті 385 ЦПК України 2004 року десятиденного строку з дня порушення його прав (пункт «а» частини першої статті 449 ЦПК України), однак зі скаргою банк звернувся лише 01 жовтня 2018 року. При цьому, дізнавшись у квітні 2017 року про закриття виконавчого провадження, банк використав захист прав кредитора шляхом звернення до суду про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором, а не шляхом оскарження дій виконавця. Однак, використання неефективного способу захисту порушених прав не свідчить про поважність причин пропуску строку на звернення до суду з цією скаргою. Висновок суду апеляційної інстанції про те, що матеріали справи не містять доказів направлення АТ «Ощадбанк» оскаржуваної постанови від 04 березня 2013 року і такі обставини є поважними причинами пропуску банком строку на звернення до суду із скаргою є необґрунтованим, оскільки обов`язок доведення часу, коли особа дізналася або повинна дізнатися про порушення її прав, покладено саме на особу, яка просить поновити пропущений строк. Оскільки зі змісту скарги АТ «Ощадбанк» вбачається, що скаржник дізнався про наявність оскаржуваної постанови від 04 жовтня 2013 року у квітня 2017 року, суд апеляційної інстанції не навів мотивів, чому він такі доводи банку не бере до уваги, з огляду на відсутність інших доказів поважності причин пропуску строку. Під час оскарження рішень, дій або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи органу ДВС або приватного виконавця, на виконанні яких перебуває виконавчий документ, слід дотримуватися відповідних положень ЦПК України, вміщених у розділі VIІ «Судовий контроль за виконанням судових рішень», зокрема щодо права на звернення зі скаргою у строк десять календарних днів, визначений пунктом «а» частини першої статті 449 цього Кодексу. Вказаний висновок узгоджується із правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеною у постанові від 13 березня 2019 року у справі № 920/149/18 (провадження № 12-297гс18).
 
Короткий зміст судових рішень суду першої та апеляційної інстанції 
 
Ухвалою Полонського районного суду Хмельницької області від 20 липня 2020 року, залишеною без змін постановою Хмельницького апеляційного суду від 04 листопада 2020 року, скаргу АТ «Державний ощадний банк України» залишено без розгляду.
 
Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що звертаючись 01 жовтня 2018 року до суду зі скаргою, банк посилався на те, що постанова державного виконавця про закінчення виконавче провадження від 04 жовтня 2013 року йому не надсилалася, відповідно він її не отримував, а про її існування дізнався у квітні 2017 року після звернення до виконавчої служби щодо процесу виконання рішення суду. Однак, про порушення своїх прав банк, на його думку, дізнався із змісту постанови Апеляційного суду Хмельницької області від 17 вересня 2018 року, повний текст якої складено 21 вересня 2018 року. Скаргу може бути подано до суду у десятиденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її права або свободи (пункт «а» частини першої статті 449 ЦПК України). Дізнавшись у квітні 2017 року про закриття виконавчого провадження, банк використав захист прав кредитора шляхом звернення до суду про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором, а не шляхом оскарження дій виконавця. Однак, використання неефективного способу захисту порушених прав не свідчить про поважність причин пропуску строку на звернення до суду з цією скаргою. АТ «Ощадбанк» звернулося до суду із пропуском десятиденного строку, встановленого пунктом «а» частини першої статті 449 ЦПК України, про зміст якої банк не міг не бути обізнаним. За таких обставин, скарга банку відповідно до частини другої статті 126 ЦПК України підлягає залишенню без розгляду як така, що подана після закінчення процесуальних строків, передбачених частиною першою статті 449 ЦПК України.
 
Постанова апеляційного суду мотивована тим, що звертаючись до суду із скаргою ПАТ «Ощадбанк» посилалося на те, що про наявність постанови державного виконавця від 04 жовтня 2013 року про закінчення виконавчого провадження стало відомо лише у квітні 2017 року, після звернення до виконавчої служби щодо процесу примусового виконання рішення суду. Бездіяльність щодо належного виконання рішення суду в частині стягнення заборгованості на яку посилається заявник мала місце саме до винесення оскарженої постанови про закінчення виконавчого провадження. Отже, дізнавшись у квітні 2017 року про закриття виконавчого провадження, банк використав захист прав кредитора шляхом звернення до суду з позовом про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором, а не шляхом оскарження дій виконавця. Однак, використання такого способу захисту порушених прав не свідчить про поважність причини пропуску строку на звернення до суду з цією скаргою. АТ «Ощадбанк» звернулося до суду із пропуском десятиденного строку, встановленого пунктом «а» частини першої статті 449 ЦПК України, про зміст якої банк не міг не бути обізнаним, адже ЦПК України є основним нормативним актом, який регулює здійснення судочинства судами загальної юрисдикції, відповідно визначає процесуальний порядок звернення з такими скаргами та їх розгляду судом. Таким чином, застосування відповідних процесуальних обмежень було передбачуваним для ПАТ «Ощадбанк» і тому відповідає принципу юридичної визначеності. Інших доказів щодо поважності причин пропуску строку банком не надано. Оскільки зі змісту скарги ПАТ «Ощадбанк» вбачається, що банк дізнався про наявність оскаржуваної постанови від 04 жовтня 2013 року у квітні 2017 року, і бездіяльність щодо виконання рішення суду в частині стягнення заборгованості за кредитом, передувала саме постанові про закінчення виконавчого провадження від 04 жовтня 2013 року, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про залишення заяви без розгляду, оскільки заявником пропущено десятиденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її права або свободи.
 
Аргументи учасників справи
 
У листопаді 2020 року АТ «Державний ощадний банк України» засобами поштового зв`язку подало касаційну скаргу, що підписана представником Огородником В. В. , в якій просило оскаржені судові рішення скасувати та справу направити на новий  розгляд.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що виконання судового рішення є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачений статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. У пункті 28 рішення ЄСПЛ у справі «Антонюк проти України» від 11 грудня 2008 року відповідальність держави за виконання судових рішень щодо приватних осіб зводиться до участі державних органів у виконавчому провадженні. У пункті 38 рішення у справі «Кунашко проти Росії» від 17 грудня 2009 року ЄСПЛ нагадав, що у разі, коли винесено рішення проти «приватного» відповідача, на державу покладається позитивний обов`язок, який полягає в тому, щоб громадянам було надано юридичний арсенал, що дозволяє їм отримати належне від їх боржників, які наполегливо ухиляються від виплати присуждених судами сум. Отже, якщо не буде встановлено, що прийняті національними владою заходи були адекватними та достатніми, держава не звільняється від відповідальності за несплату боргів по виконавчому листу «приватним» боржником. Винесенням незаконної постанови про закінчення виконавчого провадження від 04 жовтня 2013 року з підстав ніби виконання в повному обсязі рішення; триваючої бездіяльності щодо незалежного виконання виконавчого документа, частковим знищенням матеріалів виконавчого провадження, та неповернення виконавчого листа від 03 серпня 2010 року за № 2-547/2010 року до Полонського районного суду Хмельницької області (вказані факти було встановлено при розгляді скарги АТ «Ощадбанк» та містяться в матеріалах справи), Полонський районний відділ державної виконавчої служби позбавило права АТ «Ощадбанк» на виконання рішення Полонського районного суду Хмельницької області. Органами ДВС внаслідок бездіяльності також не вжито заходів щодо стягнення з боржника у виконавчому провадженні виконавчого збору.
 
Рух справи
 
Ухвалою Верховного Суду від 15 грудня 2020 року відкрито касаційне провадження у справі.
 
Межі та підстави касаційного перегляду
 
Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України). 
 
В ухвалі про відкриття касаційного провадження зазначаються підстава (підстави) відкриття касаційного провадження (частина восьма статті 394 ЦПК України).
 
Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої статті 389 ЦПК України, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
В ухвалі Верховного Суду від 29 липня 2020 року вказано, що наведені у касаційній скарзі доводи містять підстави, передбачені частиною другою статті 389 ЦПК України для відкриття касаційного провадження: (неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права).
 
Позиція Верховного Суду
 
Колегія суддів відхиляє аргументи, які викладені в касаційній скарзі, з таких мотивів.
 
Суди встановили, що 03 серпня 2010 року Полонським районним судом Хмельницької області видано виконавчий лист №2-574 про стягнення з ОСОБА_1 на користь АТ «Ощадбанк» заборгованості у розмірі 296 219,73 грн. і звернення стягнення на предмет іпотеки: будівлі головного корпусу загальною площею 1259,3 кв. м, будівлю адміністративно-побутового корпусу площею 576 кв. м, будівлю компресорної площею 204,1 кв.м, будівлю прохідної площею 44,1 кв.м, склад № 1 площею 164,1 кв. м, склад № 2 площею 321,9 кв. м, склад № 3 площею 69,2 кв. м, гараж площею 232,1 кв. м, майстерня площею 100,9 кв. м, огорожа площею 496,7 кв. м, що знаходяться у АДРЕСА_1 , без номера і належать на праві власності ОСОБА_1 
 
04 жовтня 2013 року заступником начальника ВДВС Полонського РУЮ при примусовому виконанні виконавчого листа № 2-547, виданого 03 серпня 2010 року Полонським районним судом Хмельницької області, винесено постанову про закінчення виконавчого провадження у зв`язку із реалізацією майна, припинено чинність арешту майна боржника та скасовано інші заходи примусового виконання рішення.
 
Рішенням Полонського районного суду від 21 травня 2018 року, залишеним без змін постановою апеляційного суду Хмельницької області від 17 вересня 2018 року, у задоволенні позову ПАТ «Ощадбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовлено.
 
Ухвалою апеляційного суду Хмельницької області від 17 вересня 2018 року рішення Полонського районного суду від 21 травня 2018 року в частині вимог ПАТ «Ощадбанк» до ОСОБА_1 про стягнення залишку кредиту у сумі 182 923,53 грн, заборгованості за супроводження кредиту у сумі 250 грн визнано нечинним і провадження у справі в цій частині вимог закрито у зв`язку із відмовою банку у цій частині від позову.
 
Звертаючись до суду зі скаргою, банк посилався на те, що постанова державного виконавця про закінчення виконавчого провадження від 04 жовтня 2013 року йому не надсилалася, відповідно він її не отримував, а про її існування дізнався у квітні 2017 року після звернення до виконавчої служби щодо процесу виконання рішення суду. Вважає, що строки вчинення дій щодо перевірки майнового стану боржника, перевірки рахунків боржника, виявлення рухомого та нерухомого майна, отримання інформації про доходи боржника, які не були вчинені державним виконавцем перед закінченням виконавчого провадження (ВП № 37483616) не встановлені законом, є триваючими. Таким чином, бездіяльність державного виконавця є триваючим правопорушенням, у зв`язку з чим початок перебігу строку на її оскарження автоматично відкладається.
 
Сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи (стаття 447 ЦПК України).
 
Згідно статті 449 ЦПК України скаргу може бути подано до суду: а) у десятиденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її права або свободи; б) у триденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її права, у разі оскарження постанови про відкладення провадження виконавчих дій. Пропущений з поважних причин строк для подання скарги може бути поновлено судом.
 
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
 
У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 листопада 2020 року в справі № 439/1493/15-ц (провадження № 61-7804св19) зроблено висновок по застосуванню статті 449 ЦПК України та вказано, що «такі строки є процесуальними, можуть бути поновлені за наявності поважних для цього причин за заявою заявника, яка подається одночасно із скаргою або викладається в скарзі у вигляді клопотання. При вирішенні питання про поновлення строку на подання скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби суд має виходити з того, що у відповідному законодавстві не міститься перелік таких поважних причин, їх з`ясовують у кожному конкретному випадку залежно від обставин справи. При вирішенні питання про те, які підстави можна вважати поважними для поновлення строку звернення до суду з відповідною скаргою, суд має керуватися тим, що вичерпного переліку таких підстав процесуальний закон не містить, вони у кожному конкретному випадку залежать від певних ситуацій. При цьому судом також має враховуватися прецедентна практика Європейського суду з прав людини щодо застосування статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка гарантує справедливий судовий розгляд, а виконання рішення суду є завершальною частиною розгляду цивільної справи».
 
У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 листопада 2020 року в справі № 466/948/19 (провадження № 61-16974св19) вказано, що «строки на подання скарги є процесуальними, можуть бути поновлені за наявності поважних для цього причин за заявою заявника, яка подається одночасно зі скаргою або викладається у скарзі у вигляді клопотання. При вирішенні питання про поновлення строку на подання скарги на рішення, дії чи бездіяльність державного виконавця або іншої посадової особи державної виконавчої служби суд має виходити з того, що у відповідному законодавстві не міститься перелік таких поважних причин, їх з`ясовують у кожному конкретному випадку залежно від обставин справи. Якщо скаргу подано з пропуском строку, встановленого законом, та відсутнє клопотання про його поновлення, така скарга суддею одноособово залишається без розгляду при її прийнятті та повертається заявникові. При цьому заявникові може бути роз`яснено право на повторне звернення до суду на загальних підставах. З`ясування обставин дотримання заявником процесуального строку на звернення до суду зі скаргою на дії чи бездіяльність державного виконавця, наявності клопотання про його поновлення зазначеного строку та поважних причин для його поновлення має першочергове значення, оскільки правовим наслідком недотримання встановленого законом строку звернення із скаргою на дії чи бездіяльність державного виконавця, відсутності клопотання про поновлення зазначеного строку та поважності причин для його поновлення, є залишення скарги без розгляду та повернення її заявникові».
 
Право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом. Документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом (стаття 126 ЦПК України).
 
Суди встановили, що дізнавшись у квітні 2017 року про закриття виконавчого провадження, банк використав захист прав кредитора шляхом звернення до суду з позовом про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором, а не шляхом оскарження дій виконавця. Використання такого способу захисту порушених прав не свідчить про поважність причини пропуску строку на звернення до суду з цією скаргою. АТ «Ощадбанк» звернулося до суду із пропуском десятиденного строку, встановленого в статті 449 ЦПК України. Інших доказів щодо поважності причин пропуску строку банком не надано. 
 
За таких обставин, суди зробили обґрунтований висновок про залишення скарги без розгляду.
 
Згідно частини другої статті 410 ЦПК України не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржені судові рішення ухвалені без додержання норм матеріального та процесуального права. У зв`язку з наведеним, колегія суддів вважає, що касаційну скаргу необхідно залишити без задоволення, оскаржені судові рішення без змін, а тому судовий збір за подання касаційної скарги покладається на особу, яка подала касаційну скаргу.
 
Керуючись статтями 400, 401, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду, 
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу акціонерного товариства «Державний ощадний банк України», яка підписана представником Огородником Віталієм Васильовичем, залишити без задоволення.
 
Ухвалу Полонського районного суду Хмельницької області від 20 липня 2020 року та постанову Хмельницького апеляційного суду від 04 листопада 2020 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                                               В. І. Крат
 
                                                                                                        Н. О. Антоненко
 
                                                                                                       М. М. Русинчук